Справа № 278/2786/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Дубовік О. М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного підприємства "Миролюбівське" про визнання недійсним договорів оренди землі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною заявою.

Зазначили, що їм стало відомо про те, що ними 07 грудня 2010 року ніби-то були укладені з відповідачем два типові договори оренди земельних ділянок, за якими вони передали відповідачу в строкове платне користування належні їм дві земельні ділянки, які розташовані на території Миролюбівської сільської ради. Позивачі зауважили, що особисто договори не підписували та довіреності від свого імені щодо оформлення договорів нікому не надавали. Крім того, зазначили, що вказані договори не містять істотних умов договору оренди землі; деякі пункти договору не відповідають вимогам, встановленим ст.ст. 19, 121 ЗК України.

У звязку з наведеним просять визнати недійсним згадані договори оренди земельних ділянок.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, яким просив відмовити в задоволенні позову у звязку з безпідставністю, та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 48-51).

У судове засідання з'явились представник позивача, який підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позові, та представник відповідача, який просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дійшов такого.

Згідно з типовим договором оренди землі від 07 грудня 2010 року ОСОБА_1 передала відповідачу в оренду належну їй на підставі державного акту на право власності серії ЯБ № 001832 земельну ділянку площею 3,838 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:000:0019 (а.с. 13-18).

Відповідно до типового договору оренди землі від 07 грудня 2010 року ОСОБА_2 передав відповідачу в оренду належну йому на підставі державного акту на право власності серії ЯБ № 001833 земельну ділянку площею 3,4619 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:000:0020 (а.с. 19-24).

Вказані договори були укладені на 7 років, тобто до 07 грудня 2017 року.

Під час судового розгляду справи позивачі повідомили, що отримували орендну плату по договорах оренди землі, однак їм не було відомо по яким саме договорам.

Факт отримання позивачами орендної плати в грошовій та натуральній формі від ПП Миролюбівське упродовж 2011-2017 років також підтверджується відповідними розрахунками та первинними бухгалтерськими документами (а.с. 55-77).

Як повідомило ПП Миролюбівське інші ділянки, які б належали позивачам, підприємством упродовж 2010-2017 років не використовувались (а.с. 96).

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України Про оренду землі ).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України Про оренду землі).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст. 14 Закону України Про оренду землі).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України Про оренду землі).

Обєкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (ст. 17 Закону України Про оренду землі).

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ч. 1 ст. 19 Закону України Про оренду землі).

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України Про оренду землі).

Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати (ч.ч. 1-2 ст. 22 Закону України Про оренду землі).

Отже, з оскаржуваних договорів вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме: стосовно обєктів оренди, строку дії договорів оренди та орендної плати.

Щодо посилання позивачів на те, що визначена в п. 9 договорів орендна плата не узгоджується зі встановленими в ст. 15 Закону України Про оренду землі істотними умовами, оскільки таке формулювання містить одночасно ознаки грошової, натуральної та відробіткової форм орендної плати, суд зазначає, що не згоден з такими твердженнями, оскільки в п. 9 договорів чітко зазначено, що орендна плата вноситься у сумі 1261,50 грн, а формулювання продукція та послуги, на переконання суду, передбачає лише можливість здійснювати розрахунки в такій формі, що не суперечить ст. 22 Закону України Про оренду землі, якою визначено форму орендної плати.

Щодо посилань представника позивача на те, що умови договорів не відповідають вимогам ст. 19 та ст. 121 Земельного кодексу України, то суд їх відкидає як такі, які не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, яка займається нарахуванням та сплатою орендної плати в ПП "Миролюбівське" та яка особисто знайома з позивачами, повідомила, що останнім виплачувалась орендна плата за користування відповідачем їхніми земельними ділянками, про що свідчать їх підписи, які містяться у досліжених у судовому засіданні бухгалтерських документах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Оскільки позивачами висновку почеркознавчої експертизи стосовно належності їм підпису в спірних договорах не надано, клопотання про проведення такої експертизи до суду в процесі розгляду справи заявлено не було, суд вважає недоведеним те, що позивачами спірні договори підписані не були.

З огляду на наведене, зважаючи на те, що позивачами не надано суду жодних належних доказів на підтвердження факту неукладення ними спірних договорів, враховуючи те, що останні з 2010 року весь час отримували орендну плату від відповідача за користування належними їм земельними ділянками, тобто виконували умови договорів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідач заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки у задоволені позову про визнання недійсними договорів оренди землі від 07 грудня 2010 року вирішено відмовити за недоведеністю, суд дійшов висновку про недоцільність вирішення питання про застосування строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89 ЦПК України, ст.ст. 4, 16, 203, 215, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 1, 13-15, 17, 19, 21, 22 Закону України Про оренду землі, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного підприємства "Миролюбівське" про визнання недійсним договорів оренди землі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через суд першої інстанції. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі його пропуску з поважних причин.

Повний текст рішення складено 30 березня 2018 року.

Суддя О. М. Дубовік