Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 756/15211/15-ц

провадження № 61-2839св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Омега-Банк», публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року у складі судді

Шевчук А. В. та постанову апеляційного суду міста Києва від 20 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Омега-Банк» (далі - ПАТ «Омега-Банк»), публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсними договорів.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612 за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою

11,9 % річних із строком дії до 27 грудня 2037 року. Цільове призначення коштів за кредитним договором - для здійснення розрахунків за придбання квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира за договором іпотеки від 27 грудня 2007 року

№ 2706/1207/71-612-z1 передана в іпотеку ВАТ «Сведбанк» для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором.

08 серпня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Цього ж дня, між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено трьохсторонній договір про переведення боргу, за яким усі права та обов'язки позичальника ОСОБА_6 по кредитному договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 перейшли до ОСОБА_4.

За умовами трьохстороннього договору про переведення боргу права і обов'язки позичальника перейшли виключно на умовах цього договору, істотною умовою якого, через яку позивач власне і погодився на переведення боргу, було і є положення пункту 10, яким забороняється жодній із сторін передавати права та обов'язки по цьому договору та відповідному кредитному договору, який є невід'ємною частиною основного договору від 08 серпня 2011 року про переведення боргу, іншій особі без письмової згоди іншої сторони.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 підписано договір № 4 стосовно внесення технічних змін і доповнень до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 в зв'язку з укладенням трьохстороннього договору про переведення боргу, при цьому, за твердженням позивача, при збільшенні суми кредиту до розміру встановленої трьохсторонньою угодою про переведення боргу 157 472,02 доларів США та зміні особи позичальника з ОСОБА_6 на ОСОБА_4, банком було підтверджено, що не укладається новий кредитний договір та не вносяться зміни у договір про переведення боргу.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612-z1, відповідно до якого позивач набуває повний правовий статус іпотекодавця за вказаним іпотечним договором, має всі права та несе усі обов'язки, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За договором № 5 про внесення змін і доповнень до кредитного договору

від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 сторони визначили розмір відсотків за користування кредитом та періоди їх сплати.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі права вимоги, як кредитора за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612, а згодом 15 червня 2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» за яким останньому перейшло право вимоги, зокрема за кредитним договором від 27 грудня 2007 року

№ 2706/1207/71-612.

Спірні договори відступлення права вимоги укладені за наявності прямої заборони на заміну первісного кредитора новим кредитором та не за тими документами за якими існує право вимоги до ОСОБА_4.

ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині продажу-купівлі прав вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612, а також договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині продажу-купівлі прав вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року в задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до далі - ПАТ «Омега-Банк», ПАТ «Альфа-Банк», далі - ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представників: ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

17 січня 2018 року ОСОБА_4 через прийом громадян Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду подав касаційну скаргу в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від

09 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою заявленого ОСОБА_4 позову є удаваність спірного правочину, на що судами попередніх інстанцій не звернуто уваги та не надано належної правової оцінки.

Обставина про удаваність діючої (чинної) нової редакції кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 попередніми судами у оскаржуваних судових рішеннях не досліджувалась.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612 за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних зі строком дії до 27 грудня 2037.

За пунктом 1.4 цього договору кредитні кошти були надані позичальнику для здійснення розрахунків за придбання квартири АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та

ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір

№ 2706/1207/71-612-z1, предметом якого є вказана квартира.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено трьохсторонній договір про переведення боргу, за яким усі права та обов'язки первісного позичальника ОСОБА_6 по кредитному договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 перейшли до нового позичальника ОСОБА_4.

У відповідності до пункту 10 трьохстороннього договору про переведення боргу, жодна сторона не має права передавати права та обов'язки по цьому Договору іншій особі без письмової згоди іншої сторони.

За пунктом 12 зміни і доповнення в Договір вносяться шляхом укладання Сторонами додаткових письмових угод, що є невід'ємною частиною даного Договору.

У зв'язку з укладенням трьохстороннього договору про переведення боргу

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було підписано договір про внесення змін і доповнень № 4 до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 за яким сторони домовились про розмір заборгованості позичальника ОСОБА_4 у сумі

158 666,61 доларів США та виклали кредитний договір у новій редакції.

Пункт 11.5 кредитного договору, викладеного в новій редакції і підписаного ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, дає право банку повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Більше того, сторони погодили, що позичальник не матиме до банку жодних претензій в разі вчинення останнім дій, зазначених у цьому пункті договору.

Дійсність кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612, додаткових договорів, в тому числі договору від 08 серпня 2011 року про внесення змін і доповнень № 4 до кредитного договору підтверджується: рішенням апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року в справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки; рішенням апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта-Банк» про визнання недійсним та скасування другого пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору; рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2015 у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13. третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації про примусове виселення із житлового приміщення.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша стаття 626 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з приписами пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (часина перша стаття 202 ЦК України).

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - третьої, пʼятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК Українизобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Укладаючи 08 серпня 2011 року договір про переведення боргу, зміни і доповнення до кредитного договору та викладаючи його в новій редакції, в тому числі щодо можливості банку переведення своїх прав без згоди позичальника, сторони, і ОСОБА_4 особисто, діяли вільно, на власний розсуд та визначаючи його умови.

Доводи заявника про удаваність правочину, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки судом апеляційної інстанції надана належна оцінка вказаним доводам.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і підстав для скасування судових рішень немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська