Справа № 509/2938/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Бокоч С.С.

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА»

про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

02.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого зазначив, що 19 грудня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 204 відповідно до якого Лізингодавець зобов'язуєтеся придбати та передати Лізингоодержувачу предмет Лізингу, а Лізингоодержувач прийняти та оплатити предмет Лізингу відповідно до умов договору. Предметом Лізингу є транспортний засіб марки Nissan Juke вартістю 363910 (триста шістдесят три тисячі дев'ятсот десять) гривень. На виконання умов договору №204 від 19.12.2016 року позивач перерахував на рахунок відповідача 140000 (сто сорок тисяч гривень) грн. Станом на 02.08.2017 року відповідачем не виконані умови договору, транспортний засіб не переданий, що змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх прав. Вважає, договір фінансового лізингу укладений 19.12.2016 року таким, що підлягає визнанню недійсним та таким, що порушує права споживачів виходячи з наступного. Відповідно до п. 4.1. Договору лізингодавець зобов'язаний передати предмет Лізингу не пізніше 90 календарних днів після отримання на поточний рахунок грошових коштів. Зазначений строк сплив у травні 2017 року, однак станом на 02.08.2017 року транспортний засіб передано не було. У відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. Договір № 204 від 19.12.2016 року не посвідчений нотаріально, що свідчить про його нікчемність. Вважає, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Враховуючи невідповідність положень договору фінансового лізингу від 19.12.2016 № 204 принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку з чим договір підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного він просить суд:

- визнати договір фінансового лізингу від 19.12.2016 року № 204, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», недійсним;

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» () на користь ОСОБА_1 (ШН НОМЕР_1) авансовий платіж у сумі 140000 (сто сорок тисяч) гривень.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просить суд його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких позов не визнав та просив суд у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, ознайомившись з письмовими запереченнями відповідача, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі 19 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 204, відповідно до якого Лізингодавець зобов'язуєтеся придбати та передати Лізингоодержувачу предмет Лізингу, а Лізингоодержувач прийняти та оплатити предмет Лізингу відповідно до умов договору.

Предметом Лізингу є транспортний засіб марки Nissan Juke вартістю 363910 грн.

На виконання умов договору № 204 від 19.12.2016 року ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача 140000 грн., що підтверджується копією квитанції.

Відповідачем не виконані умови договору, транспортний засіб не переданий.

Відповідно до п.4.1. Договору лізингодавець зобов'язаний передати предмет Лізингу не пізніше 90 календарних днів після отримання на поточний рахунок грошових коштів.

Зазначений строк сплив у травні 2017 року, однак транспортний засіб позивачу передано не було.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- BP фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу вимог п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином, обов'язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, на день укладення договору у відповідача не було відповідної ліценції, яка ним отримана лише 04.07.2017 року.

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що, згідно пункту 4 частини першої ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст.4 цього ж Закону).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, на день укладення договору у відповідача не було відповідної ліценції, яка ним отримана лише 04.07.2017 року, що є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нормою ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

В силу вимог ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ч. 1 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно абз.1, 3 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Договір № 204 від 19.12.2016 року не посвідчений нотаріально, що свідчить про його нікчемність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст.18), як спеціальний закон, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме включення у договір умов, що є несправедливими, тобто таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.І ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно п.12.1 ст.12 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

У відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб.

Суд вважає, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеною невідповідність положень договору фінансового лізингу від 19.12.2016 року № 204 принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, оскільки вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів», що також є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами по справі підпадають під ознаки несправедливих умов, встановлених пунктом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідача на час укладення договору була відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також оспорюваний договір в нотаріальному порядку не посвідчувався, що тягне за собою визнання договору фінансового лізингу недійсним, суд вважає, що наявні усі правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу від 19.12.2016 року № 204, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) авансовий платіж у сумі 140000 (сто сорок тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя А.І.Бочаров