Справа № 456/4027/14-ц
Провадження № 2/456/31/2018
РІШЕННЯ

іменем України

22 лютого 2018 року місто Стрий Львівської області

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Гулкевича О. В. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з квартири без надання іншого житла,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до відповідачів з позовом виселення з підстав, передбачених ст.ст.150,158,161,169 ЖК України, з належної йому однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування покликався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, укладеного 22 лютого 1995 року між ним та ОСОБА_5 Вказана квартира складається з житлової кімнати площею 16,84 кв. м та кухні, загальна площа квартири становить 37,42 кв. м.

У 1995 р. у звязку з його виїздом на роботу за кордон у Чехію, він на прохання брата ОСОБА_6, який працював у Стрийському управлінні бурових робіт та не був забезпечений житлом, дозволив останньому на період його відсутності вселитися у квартиру, у якій він залишив всі свої документи, особисті речі та хатнє майно. Скориставшись його відсутністю відповідачка ОСОБА_2 вплинула на брата свого чоловіка ОСОБА_6, який раптово помер 12 жовтня 2010р., та заволоділи його квартирою шляхом звернення до Стрийського міськрайонного суду Львівської області суду із заявою про визнання його в судовому порядку померлим. Рішенням даного суду від 18 жовтня 2004 року він з порушенням закону був оголошений померлим. На підставі цього рішення суду брат ОСОБА_6 оформив на себе право власності на його квартиру, а після раптової смерті брата це право власності в порядку спадкування було оформлено на відповідачів. Коли у 2011р. він повернувся з Чехії, ОСОБА_2 не впустила його у квартиру, заявивши, що така є власністю їй та дочки ОСОБА_3

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2011 р. було скасовано рішення суду від 18 жовтня 2004 р.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2013 р. визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані на ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2013 року суд вселив його у спірну квартиру та зобовязав відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні такою.

Однак, відповідачі після виконання цього рішення, надалі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не допускають його до неї.

Крім цього, відповідачка ОСОБА_2 29 жовтня 2013 року, оформляючи отримання кредиту у Стрийському відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України», уклала іпотечний договір № 1181, яким передала банку його квартиру у якості іпотеки для отримання кредиту. З приводу цього він звернувся в прокуратуру та органи МВС із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності.

Оскільки, спірна квартира однокімнатна, потрібна йому для проживання, відповідачі втратили набуте ними протиправно право власності на квартиру, згоди на їх вселення у квартиру він як власник не давав, договорів найму з ними не укладав, останні відповідно до вимог ст.169 ЖК України підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла.

Ухвалою судді від 20.10.2014р. відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 26.01.2015р. суд зупинив провадження у справі за заявою позивача до вирішення Стрийським міськрайонним судом справи № 456/184/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, третіх осіб: Державного реєстратора Стрийського міськрайонного управління юстиції, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та виселення, без надання іншого житла.

Ухвалою суду від 06.09.2017р. провадження у справі відновлене у звязку з набранням законної сили рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.05.2016р. в справі № 456/184/15-ц. Справа призначена до судового розгляду на 13.11.2017р.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_8 позов підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Окрім цього позивач ствердив, що є можливість поділу квартири на дві окремі з облаштуванням окремих входів у кожну.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22.12.2014р. подали заперечення на позов, в якому зазначали, що є власниками спірної квартири (ОСОБА_2 1/4 частини, ОСОБА_3 3/4 частини) на підставі свідоцтва про право власності №1608617 від 6.03.2013р., виданого державним реєстратором ОСОБА_9С, яке є чинним, тому позивач не вправі заявляти позов про їх виселення. Окрім цього, після вселення у квартиру, яка була непридатна для проживання, тому вони за час проживання за власні кошти здійснили добудову, внаслідок чого житлова площа квартири збільшилася до 34,7 кв. м, загальна до 98,8 кв. м; квартира складається з двох кімнат, кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору. Окрім цього ОСОБА_2 пояснила, що проживання у здійсненій до квартири прибудові неможливе, оскільки ремонт не завершений через нестачу коштів.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик суду повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали, тому суд на підставі п.2 ч.3 ст.223 ЦПК розглянув справу за відсутності останніх.

Заслухавши позивача та його представника адвоката ОСОБА_8, відповідачку ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 19, 79, 81 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ОСОБА_2 розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК (в ред.2017р.), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017р., постановленою за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Державний реєстратор Стрийського міськрайонного управління юстиції, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та виселення, без надання іншого житла встановлені такі обставини

Згідно з договором дарування від 20 лютого 1995 року ОСОБА_1 є власником квартири № 2 по вул. 600 річчя Стрия (перейменована рішенням VI сесії ІІІ від 09.06.1999р. на вул. Чорновола),25 у м. Стрий Львівської області.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2011 року було скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 жовтня 2004 року про визнання позивача померлим та зобовязано відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017р. залишено без змін ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2014 року та рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2013 року, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 травня 2005 року на квартиру АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_6, реєстраційний № 1-1777, зареєстроване в Стрийському МБТІ 06 червня 2005 року, реєстраційний № 1854, та свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 липня 2010 року на квартиру АДРЕСА_2, видане на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчене державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори ОСОБА_10

З указаних свідоцтв про право на спадщину за законом від 13 липня 2010 року вбачається, що у спадщину входить квартира АДРЕСА_2, яка складається з кухні та однієї житлової кімнати площею 17,3 кв. м, загальною площею 37,9 кв. м, що належала померлому ОСОБА_6 (брату позивача) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Стрийською державною нотаріальною конторою 17 травня 2005 року.

На підставі цих свідоцтв за відповідачами 16 липня 2010 року КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на спірну квартиру у частках: 3/4 частини за ОСОБА_3, 1/4 частини за ОСОБА_2

Згідно зі свідоцтвом про право власності, індексний номер 16086617, виданим 26 березня 2013р. державним реєстратором Стрийського МРУЮ, за відповідачами зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 98,8 кв. м, житловою площею 34,7 кв. м.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав, серед яких, зокрема, вказані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані відповідно до вимог цього Закону.

У пакет документів, які були підставою для прийняття 26 березня 2013 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Стрийського міськрайонного управління юстиції рішення № 1133945 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2, входили вищевказані свідоцтва про право на спадщину від 13 липня 2010 року, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 липня 2010 року, декларація про готовність обєкта до експлуатації від 30 січня 2013 року та технічний паспорт від 13 березня 2013 року.

Із декларації про готовність обєкта до експлуатації від 30 січня 2013 року вбачається, що вона подана про готовність обєкта до експлуатації з найменуванням «Реконструкція власної квартири з влаштуванням веранди та мансардних кімнат в обємі горища на пр. Чорновола, 25/2 у м. Стрию».

Наведене свідчить про те, що оспорюване свідоцтво про право власності, видане відповідачам на підставі документів, які судовими рішеннями визнані незаконними та скасовані, частина квартири АДРЕСА_3, загальною площею 37,9 кв. м, належить на праві приватної власності позивачу згідно з договором дарування від 20 лютого 1995 року.

Крім того, згідно з довідкою про склад сімї від 18 лютого 2016 року № 656, виданою КП «Надія», позивач зареєстрований у даній квартирі з 02 червня 1995 року.

Отже, обставини, встановлені рішеннями судів у цивільній справі № 456/184/15-ц, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо яких встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, у якій не проживає, оскільки був неправомірно позбавлений цього права, яке згодом відновлене рішенями судів. Відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні квартирою, спільне проживання сторін у квартирі неможливе.

Відповідачі зареєстровані та постійно проживають у спірній квартирі з 15.08.2006р., оскільки були вселені цієї квартири як члени сімї брата позивача - ОСОБА_6, який заволодів квартирою шляхом звернення до Стрийського міськрайонного суду Львівської області суду із заявою про визнання позивача в судовому порядку померлим. Після смерті ОСОБА_6 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували цю кварртиру, ставши її співвласниками (ОСОБА_2 1/4 частину, ОСОБА_3 3/4 частини).

Відповідачі здійснили реконструкцію квартири, власниками якої вони на той час були, з влаштуванням веранди та мансардних кімнат в обємі горища, внаслідок чого площа квартитри збільшилася з 37,9 кв. м до 98,8 кв. м.

Наведене стверджується копією технічного паспорта, виданого 13.03.2013р. Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації (а.с.50) на замовлення ОСОБА_2, на квартиру АДРЕСА_3, вбачається, що така складається з: 2 кімнат житловою площею 34,7 кв. м (1 кімната - 17,3 кв. м, 2 кімната 17,4 кв. м), кухні площею 14,6 кв. м, вбиральні площею 2,9 та 1,6 кв. м, ванної кімнати площею 4,3 кв.м, коридору площею 3,1, 15,5 кв. м, коридору площею 10,4, 11,7 кв. м. Загальна площа квартири 98,8 кв. м.

Таким чином, площа однокімнатної квартири АДРЕСА_4, власником якої є позивач, за час, коли квартира перебувала у власності ОСОБА_6 - чоловіка ОСОБА_2, а згодом відповідачів, збільшилася з 37,42 кв. м до 98,8 кв. м та з однокімнатної стала двокімнатною та дворівневою. Як встановлено зазначеним вище рішенням суду позивачу на праві приватної власності належить лише частина квартири АДРЕСА_3, загальною площею 37,9 кв. м.

21 червня 2013р. рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області, яке набрало законної сили, визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на імя ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Права власника житлового будинку (квартири), визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Порядок користування наймачем жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, визначається ст.158 ЖК України та ч.1 ст.810 ЦК України

Згідно з ч.3 ст.810 ЦК, до договору найму житла, крім найму житла, що є об?єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частина третя статті 169 ЖК України, яку позивач зазначив як підставу виселення відповідачів, що не є і не були членами його сімї, передбачає виселення в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення наймача і осіб, які проживають разом з ним у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності.

Судом встановлено, спірна квартира є власністю позивача, відповідачі договору найму спірного житла з останнім не укладали, згоди на їх вселення позивач не давав, відповідачі не є членами його сімї, спільно з позивачем не проживали, спільним побутом не були повязані та не повязані на даний час.

Відтак, з огляду на сутність установлених правовідносин суд прийшов до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 150,158,161,169 ЖК України, тому позивач як власник спірного житлового приміщення має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень цивільного законодавства.

Саме із встановлення порушеного права обирається спосіб захисту цього права. Загальний перелік способів захисту порушеного права та інтересу міститься в ст. 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, якщо позивач просить суд захисти право таким способом, який не встановлений законом, суд відмовляє в такому проханні.

Виходячи з наведеного, суд не вважає за можливе захистити право позивача в обраний ним спосіб, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з квартири без надання іншого житла відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий-суддя ОСОБА_11