Номер провадження 22-ц/775/381/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Жданової В.С., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2014 року ( суддя Діденко С.О. ) у цивільній справі №0514/10270/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, та відшкодування суми втрати професійної працездатності,

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 19 грудня 2009 року по пр. Перемоги в м. Добропілля Донецької області біля 18 год. 15 хв., коли позивач переходила дорогу, на неї скоїв наїзд відповідач ОСОБА_1, який керував автомобілем НОМЕР_1.

Постановою від 26 квітня 2012 року кримінальну справу провадженням закрито в зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

У процесі розгляду справи позивач ОСОБА_2 змінила свої позовні вимоги та просила стягнути: з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» матеріальну шкоду 6200 грн., моральну шкоду 2550 грн., а з відповідача ОСОБА_1 - моральну шкоду 47450 грн., суму відшкодування за втрату професійної працездатності, за період починаючи з 19 грудня 2009 року по 26 грудня 2012 року в розмірі 66120 грн., починаючи з 27 грудня 2012 року за втрату професійної працездатності - відшкодування в сумі 1860 грн., щомісячно.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_2 на відшкодування: матеріальної шкоди - 5400 (п'ять тисяч чотириста) гривень; моральної шкоди - 2550 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) гривень. Стягнуто з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2: заробіток, втрачений внаслідок втрати професійної працездатності в розмірі 50%, за період з 27 листопада 2013 року по 15 квітня 2014 року в сумі 8580,00 (вісім тисяч п'ятсот вісімдесят) грн.; заробіток, втрачений внаслідок втрати професійної працездатності в сумі 1860 (одна тисяча вісімсот шістдесят) гривень 00 коп. щомісячно, починаючи з 16 квітня 2014 року і до відновлення здоров'я. Стягнуто з ОСОБА_1, на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн. та 243,60 грн., а всього 487,20 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок. Стягнуто з ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн. та 243,60 грн., а всього 487,20 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2014 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 в порядку відшкодування заробітку, втраченого в результаті втрати професійної працездатності в розмірі 50 % за період з 27 листопада 2013 року по 15 квітня 2014 року в сумі 8580,00 грн., а також заробітка втраченого внаслідок втрати професійної працездатності в сумі 1860 грн. з 16.04.2014 року до відновлення здоров'я та моральної шкоди в сумі 5000 грн. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у вказаному стягненні в повному обсязі, посилаючись на наступне:

- рішення суду першої інстанції ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права;

- вважає неможливим застосування одноразово ст.ст. 1197 та 1195 ЦК України, оскільки спірні правовідносини регулюються ст. 1195 ЦК України;

- розрахунок в розмірі 1860 грн. щомісячних виплат без зазначення кінцевого строку, а також розрахунок втраченого заробітку в розмірі 8580 грн. вважає неправильним.

- вважає, що ліміту страхової відповідальності страхової в розмірі 51000 грн. є достатнім, а не пред»явлення цих позовних вимог до страховика є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині до нього;

- вважає, що ліміту страхової відповідальності для відшкодування моральної шкоди з ПАТ «СК «АХА Страхування» в розмірі 2550 грн. є достатнім для відшкодування моральної шкоди позивачу.

13.02.2018 року, на адресу Апеляційного суду Донецької області від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків та ухвалив вірне та обґрунтоване рішення, правильно мотивуючи його тим, що позивачка внаслідок ДТП зазнала фізичного болю та моральних страждань обумовлених отриманими травмами та тривалим лікуванням. Тому рішення необхідно залишити без змін.

У судове засідання сторони не з'явились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині відшкодування заробітку, втраченого в результаті втрати професійної працездатності, суд першої інстанції посилався на ч.1 ст. 1195 ЦК України та здійснив розрахунок у відповідності до ст. 1197 ЦК України, з урахуванням п»ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, у відповідності до висновку експерта № 569 від 27.11.2013 року, яким встановлена стійка втрата працездатності - 50%. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині моральної шкоди та стягуючи 5000 гривень, суд врахував характер скоєного ДТП, що постановою від 26 квітня 2012 року кримінальну справу за участю водія ОСОБА_1 провадженням закрито в зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК Ураїни, врахував глибину душевних страждань позивачки через пошкодження здоров»я внаслідок ДТП. З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи.

19 грудня 2009 року позивачка ОСОБА_2 переходила дорогу, на неї скоїв наїзд відповідач ОСОБА_1, який керував автомобілем НОМЕР_1, внаслідок чого ОСОБА_2 отримала травми та була госпіталізована до лікарні.

Відповідно до довідок:

-МСЕК № 039350 від 23 квітня 2010 року ОСОБА_2 первинно встановлено другу групу інвалідності, після ДТП, патологія кістково-м»язової системи;

-МСЕК № 379049 від 22 квітня 2011 року ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності, після ДТП, загальне захворювання;

-МСЕК № 281223 від 25 квітня 2012 року ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності, безстроково по загальному захворюванню.

Як вбачається з постанови від 26 квітня 2012 року кримінальну справу за участю водія ОСОБА_1 провадженням закрито в зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України.

Полісом №ВВ/9682428 від 29 вересня 2009 року встановлений ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих в розмірі 25500 на одного потерпілого, обов»язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров»ю потерпілого становить 51000 гривень на одного потерпілого, що відповідає розміру ліміту, визначеного у відповідності до ЗУ № 1961-ІV.

Рішенням суду в частині стягння з ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_2 на відшкодування: матеріальної шкоди в сумі 5400 (п'ять тисяч чотириста) гривень; моральної шкоди в сумі 2550 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) гривень не оскаржується.

Ч. 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

П. 22.1. ст. 22 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Ст.6 Цього Закону передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

Законодавством передбачені дві можливості відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди або за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування.

Частиною 1 статті 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина 2 статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором (страховим полісом), стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілий вільно, на власний розсуд має право обрати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що право потерпілої на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги в тій частині, що не пред»явлення позову до страхової компанії в межах ліміту, визначеного на відшкодування втрати професійної працездатності заробітку, повинно бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог відповідача, не заслуговують на увагу.

Ч.1 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я фізичній особі, зобов»язана відшкодувати потерпілому заробіток(доход) , втрачений внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Ця норма передбачає загальні правила відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я.

Шкода, яка підлягає відшкодуванню за правилами коментованої статті, поділяється на дві складові, одна з яких є заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Шкода у вигляді втраченого заробітку (доходу) визначається з урахуванням двох факторів, а саме: а) середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Визначення середньомісячного заробітку здійснюється за правилами ст. 1197 ЦК України; б) ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Ступінь втрати професійної працездатності може бути визначена: судово-медичною експертизою.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає правильним посилання суду першої інстанції на ст. 1195 ЦК України та здійснення розрахунку в порядку, визначеному ст. 1197 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного посилання судом першої інстанції на ці статті є безпідставним.

Розмір розрахунку заробітку, втраченого внаслідок втрати професійної працездатності в розмірі 50%, за період з 27 листопада 2013 року по 15 квітня 2014 року в сумі 8580,00 (вісім тисяч п'ятсот вісімдесят) грн. та заробітку, втраченого внаслідок втрати професійної працездатності в сумі 1860 (одна тисяча вісімсот шістдесят) гривень 00 коп. щомісячно, починаючи з 16 квітня 2014 року і до відновлення здоров'я є правильним та здійсненим у відповідності за правилами ст. 1197 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача ОСОБА_1, апеляційний суд приходить до наступного.

Статтею 26-1 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому здійснюється потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_2 внаслідок ДТП дійсно спричинена моральна шкода, при визначенні розміру якої суд врахував перенесений нею страх, фізичний біль від отриманих численних тілесних пошкоджень, що потребували тривалого лікування та реабілітації, глибину душевних страждань позивачки через пошкодження здоров»я, зміну її планів та повсякденного способу життя.

Апеляційний суд вважає, що визначена судом загальна сума спричиненої позивачці моральної шкоди у розмірі 7550 гривень відповідає ступеню фізичного болю та страждань, яких потерпіла зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

При цьому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність відшкодування визначеного ним у відповідності до ст. 23 ЦК України розміру моральної шкоди в розмірі 5% ліміту, визначеного Законом, за рахунок Страховика та різниці між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яку має бути відшкодовано страховиком - за рахунок відповідача.

З вищевикладених підстав апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставним.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення.

Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 щодо відповідності рішення суду першої інстанції нормам матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2014 року залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: