Провадження № 2/127/5579/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 29.07.2007року. Зі мною разом проживають та зареєстровані наші неповнолітні діти, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, Синюк Crop Борисович, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач по справі на даний час не проживає з позивачем, тому що відбуває покарання у Літинській ВК № 123 Вінницької області. Частина будинковолодіння розміром 9/100 долей, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає позивач з дітьми, належить позивачу на праві приватної власності на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці № 2- 1654/2008 від 22.04.2008 року про визнання договору купівлі-продажу частини будинковолодіння від 30.07.2007року між позивачем та ОСОБА_5, зареєстрованого у встановленому законом порядку. На даний час позивач має нагальну необхідність конкретного поділу майна, яке є спільним майном подружжя. Сам факт, що позивач стала власницею частини будинку, перебуваючи у шлюбі, - не дає підстав вважати її спільною власністю подружжя, так як фактично позивач стала власницею зазначеної частини будинку в день, наступний за днем укладення шлюбу з ОСОБА_2 Виходячи з міркувань здорового глузду, фактичних обставин, що підтверджується належними, допустимими доказами, наявними у матеріалах провадження, аналізуючи дати, - можна дійти висновку, що подружжя, перебуваючи у шлюбі, не могло за одну добу, шляхом спільного співіснування, праці, отримання доходів, - стати власником матеріальних активів, обсяг яких є достатнім для придбання (купівлі) - зазначеного обєкта нерухомості. ОСОБА_2, - ні конкретними грошовими коштами, ні працею, ні будь-яким іншим чином, не приймав участі у придбанні зазначеної частини будинку, тому як фактично вона була придбана до укладення нашого шлюбу. Фактично позивач не купила зазначену частину будинку, а стала її власником за Рішенням суду, тому як бувший власник (продавець), тривалий час (декілька років) не міг (з його слів) знайти час, щоб з'явитись до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу, хоча кошти за частину будинку отримав значно раніше та в повному обсязі. Такий факт самим продавцем в суді не оспорювався, сам бувший власник підтвердив, що позивач проживала в оспорюваній частині будинку декілька років до судового спору, і мешкала саме в якості нової власниці, сплативши її вартість. Грошові кошти, за які було придбано зазначений будинок, - були надані позивачу до заміжжя, - її батьками, мамою, - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та батьком, - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. Зазначені кошти були отримані батьками позивача в результаті продажу квартири приблизно у 1992 році, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, в якій вони мешкали до переїзду на Вінниччину, а також від продажу квартири їхньої мами, - Республіка Узбекистан, КЗУ-8, буд. З кв. 17 приблизно у 1995 році. Доказом зазначених обставин є відмітка в паспорті позивача про місце її народження. Зазначу також, що кошти батьки позивача заробляли протягом значної частини життя, працюючи, займаючись тваринництвом на території власної садиби. Просить визнати право власності на частину - 9/100 будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю позивача.

Ухвалою суду від 27.11.2017року до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, оскільки відбуває покарання в Літинський ВК №123. На виконання ухвали суду від 26.10.2017року відповідачем надано заяву про розгляд справи у його відсутність та про визнання позову, однак суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно суперечить закону.

Третя особа в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб 29.07.2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (А.С.7).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.04.2008року визнано дійсним договір купівлі продажу частини будинковолодіння від 30.07.2007року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/100 долей будинковолодіння №13 по вул. Острозького у м. Вінниці. Дане рішення суду зареєстровано в КП «ВООБТІ» 04.09.2008року (а.с.9, 10).

Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Положеннями ст. 57 СК України передбачені умови, за яких придбане за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини/чоловіка, серед яких серед іншого є придбання такого майна за рахунок коштів, належних одному з подружжя особисто. В той же час, зважаючи на встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, наявність таких підстав має бути відповідним чином доведена стороною.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що позивачка придбала спірне майно за особисті кошти, а саме за кошти, що отримали від своїх батьків, які продали квартири приблизно у 1992 році та 1995 році в Республіці Узбекистан.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час всупереч вищенаведеним нормам процесуального законодавства позивачкою та її представником не надано суду жодного належного та допустимого доказу про наявність у неї особистих коштів на час набуття права власності на квартиру та надання даних коштів її батьками.

Крім того, належних та допустимих доказів щодо використання при придбанні спірної квартири саме тих коштів, які були отримані від реалізації продажу квартир батьків в ході розгляду справи до суду представлено не було. За таких умов наведені посилання залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про те, що спірна квартира була придбаний сторонами у період шлюбу та для потреб сім'ї, джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ( п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.04.2008року визнано договір купівлі продажу частини будинковолодіння від 30.07.2007року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Даним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_5 продав приватний будинок, який належить йому АДРЕСА_3 ОСОБА_1 за 10 000 доларів США.

Дане рішення суду зареєстровано в КП «ВООБТІ» 04.09.2008року.

З викладеного норми статті вбачається, що ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_4 04.09.2008року, з моменту реєстрації рішення Замостянського районного суду м. Вінниці в КП «ВООБТІ», при цьому перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Враховуючи, що позивач набула права власності на спірну квартиру 04.09.2008року, а сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 331, 368 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 12.03.2018року.

ОСОБА_1, АДРЕСА_5, ІПН.

ОСОБА_2, відбуває покарання в Літинській ВК №123, смт. Літин, провул. Радянський, 9а, Літинського району, Вінницької області, паспорт серії АВ 169093.

ОСОБА_3, м. Вінниця, вул. Карбишева, 13, ІПН НОМЕР_1.

Суддя: