Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 285/73/17-ц

провадження № 61-121св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6;

відповідач - Новоград-Волинська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України;

треті особи: приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу головного територіального управління юстиції у Житомирській області Качан ВікторіяОлександрівна, виконавчий комітет Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Савицької Л. Й. від 20 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І., від 21 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Новоград-Волинської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України про визнання договору безоплатної передачі нерухомого майна у власність недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у 2001 році він разом із дружиною - ОСОБА_8 та дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, приватизували у рівних частинах (по 1/4 частині) квартиру АДРЕСА_1, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 28 вересня 2001 року.

12 квітня 2013 року ними було укладено договір безоплатної передачі нерухомого майна у власність, а саме вищевказаної квартири, Новоград-Волинській квартирно-експлуатаційній частині району Міністерства оборони України. Вважав, що вказаний договір є недійсним, оскільки був укладений під тиском Міністерства оборони України, на вкрай невигідних умовах, порушуючи норми житлового законодавства стосовно малолітнього (на час укладення договору) сина - ОСОБА_10, а тому просив суд задовольнити позов.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено того, що при укладанні оспорюваного договору його було введено в оману Міністерством оборони України через органи квартирно-експлуатаційної частини та того, що на час його укладання були порушенні права його малолітнього сина - ОСОБА_10, і що сам правочин укладений на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 рокузалишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що спірний правочин укладався в присутності приватного нотаріусу, який попередньо ознайомив сторони з загальними вимогами, змістом, умовами, значенням та правовими наслідками договору, а тому тлумачення договору в розумінні позивача не є підставою для задоволення вимог щодо визнання договору безоплатної передачі нерухомого майна у власність недійсним. Крім того, позивач не довів, що Міністерством оборони України його було введено в оману при укладанні вказаного договору та того, що на час його укладання були порушенні права його малолітнього сина, оскільки орган опіки та піклування надав згоду на правочин, а позивач разом з матір'ю дитини діяли в інтересах дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги поданих позивачем доказів про те, що при укладанні спірного договору його волевиявлення не було враховано, оскільки наказом Міністерства оборони України його примусили віддати належне йому та членам його родини житло у власність держави. Укладаючи спірний договір безоплатної передачі нерухомого майна, він не мав на меті його безкоштовну передачу, а виконував наказ, як військовослужбовець Міністерства оборони України, очікуючи в майбутньому отримати інше житло у власність замість переданого. Крім того, на час укладання вказаного договору були порушенні права його малолітнього сина, який був співвласником квартири, так як у договорі не вказано, хто із батьків діє від імені дитини, а він та дружина не надавали письмової згоди, як батьки, на вчинення цього правочину, внаслідок якого їх син залишився без будь-якого житла.

У березні 2018 року Новоград-Волинська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України подало відзив на касаційну скаргу, в якій, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень, просило залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 Судами вірно встановлено, що позивачем не наведені обставини, які б свідчили про відсутність у нього наміру безоплатно передати належне йому майно Новоград-Волинській квартирно-експлуатаційній частині району Міністерства оборони України та не надано належних та допустимих доказів для визнання спірного договору недійсним з підстав, наведених ним у позовній заяві.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини шостої статті 177 СК України при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

Згідно частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства»батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, що 28 вересня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 разом із дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, приватизували у рівних частинах квартиру АДРЕСА_1, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 28 вересня 2001 року.

12 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, які діяли від свого, а також від імені малолітнього сина - ОСОБА_10, з однієї сторони, та Новоград-Волинської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України з іншої, з урахуванням дозволу органу опіки та піклування було укладено договір безоплатної передачі нерухомого майна у власність, а саме вищевказаної спірної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу головного територіального управління юстиції у Житомирській області - Качан В. О.

За таких обставин суди дійшли до правильного висновку про те, що позивачем не наведені обставини, які б свідчили про відсутність у нього волевиявлення безоплатно передавати належне йому майно Новоград-Волинській квартирно-експлуатаційній частині району Міністерства оборони України та не надано належних і допустимих доказів для визнання спірного договору безоплатної передачі нерухомого майна у власність недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та статті 177 СК України. При укладанні спірного договору, сторони правочину, були ознайомлені з його змістом, умовами, значенням та правовими наслідками його укладання.

Доводи касаційної скарги про те, що на час укладання спірного правочину були порушення права малолітнього сина - ОСОБА_10, як власника 1/4 частини квартири, безпідставні, так як позивач та його дружина - ОСОБА_8, укладаючи оспорюваний договір, діяли від свого імені, а також на підставі дозволу органу опіки та піклування від 9 квітня 2013 року від імені малолітнього сина - ОСОБА_10 (а. с. 99-100). Тобто права дитини захищали і представляли при укладенні правочину як батько, так і мати.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом того, що оспорений правочин є фіктивним (стаття 234 ЦК України), є безпідставним, так як у силу статей 10, 11 ЦПК України (2004 року) не були предметом позовних вимог, а суди вийти за межі позову не мають права.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк