13.03.2018 Єдиний унікальний номер 205/3001/17
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.

за участю секретаря судового засідання Кіреєвої В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, представника третьої особи ЖБК 429 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив № 429 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 17 травня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказала, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16 грудня 1995 року. Від спільного подружнього життя мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу відповідачем, за рахунок спільного кошту подружжя було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 16143475 від 15.01.2014 року. Відповідач вимагає згоду на розірвання шлюбу, та зазначає, що поділ майна відбудеться вже після розірвання шлюбу. Позивач просила поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 (РНОК НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири № 26, що розташована у м. Дніпро по вулиці Велика Діївська в будинку 22, яка складається з: 1- коридор, 2,3 житлові, 4- кухня, 5- санвузол, І лоджія, загальною площею 45,1 кв.м., житловою 27,3 кв.м.

Ухвалою від 09 червня 2017 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2 та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Ухвалою від 30 серпня 2017 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив № 429.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Суду пояснив, що пай за спірну квартиру було внесено його дядьком ОСОБА_8І, який в подальшому неофіційно подарував йому майно, квартира перейшла відповідачу безоплатно.

Треті особи у судовому засіданні позовну заяву підтримали та не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, його представника, третіх осіб, свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист її невизнаних особистих майнових прав, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням обєктом нерухомого майна 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 1995 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 1570 (а.с.12).

Згідно матеріалів справи вбачається, що згідно з зобов»язанням від 03.01.1996 року ОСОБА_9 отримав від ЖБК № 429 позику в сумі 412100000 руб. строком на 30 років (а.с.76).

Згідно ордеру на житлове приміщення в будинку ЖБК №429 від 05.01.1996 року була видана ОСОБА_9 квартира АДРЕСА_3 на склад сім»ї він, як основний квартиронаймач та ОСОБА_10 (а.с.142).

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_9 вибув з членів ЖБК № 429, а відповідач ОСОБА_3 став і є на день розгляду справи членом ЖБК № 429.

Встановлено, що сторони вселилися до квартири АДРЕСА_3 у березні 1996 року та згідно довідки ЖБК № 429 від 16.05.2017 року у вищезазначеній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1, їх дочки - ОСОБА_7 (а.с.17).

Встановлено, що за спірну квартиру сплачено пайовий внесок в ЖБК № 429 в повному обсязі (а.с.207).

Довідка про те, що ОСОБА_9 сплатив пай за спірну квартиру в повному обсязі є недійсною, згідно довідки голови ЖБК № 429 (а.с.90, 206).

Згідно реєстраційного посвідчення від 24.04.1998 року, видане на підставі довідки ЖБК від 17.04.1998 року, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № LXI за реєстровим № 29-183 в інвентаризаційній справі маються відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_4 (колишня Братів Трофімових) в м. Дніпрі за ОСОБА_3 (а.с.52,69).

Встановлено, що вищезазначена спірна квартира належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видавник державний реєстратор ОСОБА_11 (а.с.14-16).

Право громадянина на власність закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року (зі змінами від 25.12.1992 року і від 25.05.1998 року ) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - «судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом»

Відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача та з боку відповідача.

Допитаний свідок з боку позивача ОСОБА_12, яка є сусідкою свідчила, що особисто знає сім`ю ОСОБА_3, разом заселялися до будинку, сім`я жила разом з часу заселення до помешкання, вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_13, повідомила, що переїхала в будинок у 1998 році, багато років знайома з сім`єю ОСОБА_3, ходили в гості один до одного, знає що платили пайовий внесок за квартиру подружжя разом та їх батьки, чула, що мати відповідача позичала кошти для сплати паю.

Свідок ОСОБА_14, яка є сестрою позивачки, свідчила, що батьки віддавали половину коштів на виплату паю, отримували заробітну плату, а половину віддавали на оплату квартири.

Допитаний свідок з боку відповідача ОСОБА_15, яка є рідною сестрою відповідача ,свідчила, що спірна квартира була придбана їх дядьком ОСОБА_8 Оскільки брат одружився раніше, то свідок погодилась віддати йому квартиру, і дядько неофіційно подарував відповідачу квартиру. З 1993 року дядько був членом ЖБК № 429, пайові внески сплачувала частково вона разом з дядьком. Також, пояснила, що вона в спірну квартиру не вселялася.

Разом з тим, суд не бере до уваги свідчення ОСОБА_15, оскільки вони спростовані добутими у справі доказами.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_8 подарував йому свій пай не ґрунтуються на законі.

Отже, в судовому засіданні доведено, що пай був повністю сплачений за час подружнього життя сторін, за рахунок їх спільних коштів, коштів, які надавалися також батьками сторін по справі як допомога молодій сім»ї, а тому відповідно до положень частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин, втратив чинність з 20.06.2007 року на підставі Закону України від 27.04.2007 року № 997-V) та статті 355 ЦК України, квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та підлягає поділу за нижченаведених підстав

Надані до справи письмові докази свідчать, що в період внесення паю до ЖБК № 429 ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, шлюб між сторонами не розірвано. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Донька сторін на той час була неповнолітньою, не мала доходів і не приймала участі у виплаті паю та паєнагромаджень за спірну квартиру.

Надані відповідачем квитанції в підтвердження того, що саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10 сплачували пай, суд не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують всю загальну суму по зобов»язанні, яку необхідно було сплатити, а тільки лише відповідну частину, та не спростовують обставини, встановлені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

На думку суду, ці обставини, на підставі ст. 81 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Відтак, як встановлено в судовому засіданні спірна квартира була надана для проживання сім`ї, тобто є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуюче вищевикладене, суд вважає за необхідне поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 (РНОК НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири № 26, що розташована у м.Дніпро по вулиці Велика Діївська в будинку 22, яка складається з: 1- коридор, 2,3 житлові, 4- кухня, 5- санвузол, І лоджія, загальною площею 45,1 кв.м., житловою 27,3 кв.м., та позовні вимоги в цій частині законні, обґрунтовані та підлягають задоволення.

В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 2994,87 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71 СК України, ст.ст. 7-13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив № 429 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 (РНОК НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири № 26, що розташована у м.Дніпро по вулиці Велика Діївська в будинку 22, яка складається з: 1- коридор, 2,3 житлові, 4- кухня, 5- санвузол, І лоджія, загальною площею 45,1 кв.м., житловою 27,3 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОК НОМЕР_2), ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2994,87 грн. (дві тисячі девятсот девяносто чотири гривні 87 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.О. Скрипник