Справа № 296/1963/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" лютого 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання зобовязання за договором поруки припиненим та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання зобовязання за договором поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, вимоги у якому в подальшому (06.12.2017 р.-а.с.156) збільшив і остаточно просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме відсутність в кредитному договорі № 0 від 04.05.2007 р., укладеного між ним і ПАТ «УкрСиббанк», узгодження сторонами ціни договору як істотної умови договору споживчого кредитування. Також просив захистити його права споживача шляхом визнання недійсним вказаного кредитного договору.

Поручителі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в свою чергу звернулися із зустрічними позовними вимогами (а.с.72,91) про визнання припиненими, на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, їх зобовязань за укладеними між ними, ОСОБА_1 і ПАТ «УкрСиббанк» договорами поруки (№ 0/1п - ОСОБА_3; № 0/2п ОСОБА_2В.).

Представник відповідача подав письмове заперечення 14.12.2017 року на заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1, в якій вказав про визнання тієї обставини, що сторони спірного кредитного договору не узгодили істотну умову договору ціну та допустили порушення вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів та п.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. При цьому, банк не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в порушення вимоги п.3.4 Правил, не зазначив належно та обєктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не зазначив належно та обєктивно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Проти задоволення позову заперечував, оскільки договір виконувався сторонами.

В судове засідання на розгляд справи по суті представники сторін направили заяви про підтримання процесуальних позицій своїх довірителів (а.с.174,175179,180) і просили розгляд проводити у їх відсутність на підставі наявних у справі письмових доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов наступних висновків.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 04 травня 2007 року між ОСОБА_1 (позивач за первинним позовом, позичальник ) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (Договір споживчого кредиту).

Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було змінено найменування, яке, на час звернення до суду з первинним позовом і в подальшому, відповідно до даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, має назву Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (відповідач, банк).

Відповідно до п.1.1 договору № 0, Банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 151 500 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Згідно з пунктом 1.2.2 договору № 0, строк повернення кредиту не пізніше 04 травня 2018 року.

Пунктом 1.3.1 договору №0 встановлено, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13 процентів річних.

Відповідно до п.1.4 договору №0, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на споживчі потреби.

Сторонами до договору було підписано додаток №1 «Графік погашення кредиту» від 04 травня 2007, який є невідємною частиною договору.

21.02.2009 р. між сторонами було підписано також додаткову угоду №1 до договору споживчого кредиту, якою змінено графік погашення кредиту. Також 21.02.2009 р. було укладено і додаток № 1 «Графік погашення кредиту» в новій редакції.

07.12.2011 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору споживчого кредиту, якою було встановлено порядок нарахування подвійної відсоткової ставки за користування кредитними коштами і збільшено строк кредитування до 04 травня 2022 року, викладено графік погашення кредиту в новій редакції.

26.04.2014 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору споживчого кредиту, якою було викладено графік погашення кредиту в новій редакції.

Умови кредитного договору не містять визначення курсу НБУ, за яким має відбуватись погашення кредиту, сплата відсотків за його користування, не оговорені валютні ризики на випадок коливання курсу під час дії кредитного договору.

В забезпечення виконання договору споживчого кредиту між позивачем та відповідачем-банком (за первинним позовом) було укладено договір іпотеки від 04.05.2007 р..

В забезпечення виконання договору споживчого кредиту 04.05.2007 р. між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки № 0/1п, також цього ж дня договір поруки за № 0/2п було укладено і між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до вказаних договорів поруки поручителі зобовязалися перед ПАТ «УкрСиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_1 в повному обсязі усіх зобовязань, що виникли з вищенаведеного договору кредиту (п.1.1 договорів поруки).

Позивач за первісним позовом вказує, що оспорюваний ним договір споживчого кредиту не відповідає чинному законодавству України, не містить узгодження сторонами істотної умови договору кредиту ціни договору, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, що і є причиною виникнення спору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Із умов кредитного договору (п.1.4 договору) вбачається, що кошти були наданні на споживчі цілі. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

ПАТ «УкрСиббанк» вказує у справі на те, що перед підписанням кредитного договору позивач отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, про що вказано в п.9.13 кредитного договору. Однак, позивач ОСОБА_1 заперечував це, проте банк як відповідач належних доказів надання позивачу зазначеного інформаційного листа та його змісту, суду не надав.

Отже, банком перед укладенням договору окремий письмовий документ з вищезазначеною інформацією не надавався, що не відповідає ч.2 ст. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

З договору споживчого кредиту вбачається, що у ньому немає детального розпису загальної вартості кредиту, що не відповідає ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому додаток №1 «Графік погашення кредиту» від 01 листопада 2006 р., який є невідємною частиною договору містить лише три колонки: в першій зазначено період, який складає 1 календарний місяць, в другій колонці сума платежу, в третій колонці сума залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом.

Визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, а також суму процентів, яку потрібно буде сплатити за весь час дії договору з цього Графіку або з будь якого іншого пункту договору кредиту, неможливо.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказаний порядок зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808.

Додаткові угоди № 1, 2 і 3 до кредитного договору № 0 укладались в період дії вищевказаної Постанови НБУ.

З п.3.2. розділу 3 цих Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також: має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктом 3.3 Правил встановлено, що Банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту;

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Після набрання чинності вищевказаними Правилами, 11 лютого 2009 року між сторонами було укладено додаток №1 «Графік погашення кредиту» в новій редакції. Вказаний графік не відповідає ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 3.2., 3.3, 3.4 Правил, в подальшому укладені Графіки від 07 грудня 2011р., 26 квітня 2013р. також укладені без дотримання зазначених вимог закону.

Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Договір від 04 травня 2007 р., та додаткові угоди до нього № 1,2,3 не відповідають ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та відповідачем не надано доказів, які б спростовували доводи позивачів в цій частині.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (п.4 ч.5 ст. 11 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, який зазначений у статті 18 Закону не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Так, відповідно до п.9.2 договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання таких обставин: порушення позичальником кредитної дисципліни; погіршення фінансового стану позичальника; зміна у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більш ніж на 5 відсотків у порівнянні з курсом, який діяв на час укладення договору) тощо.

Отже у разі дефляційних процесів (зниження загального рівня цін протягом певного періоду часу, за своїм змістом і наслідками - протилежність інфляції) банк має право на збільшення процентної ставки. Натомість договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США перевішує 28 грн. за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 гривень за 1 долар.

Таким чином, п.9.2 за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції є несправедливим по відношенню до споживача.

Враховуючи вимоги, встановлені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обовязкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору до укладення іпотечного договору шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Вищевказані вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

З аналізу Договору споживчого Кредиту та додаткових угод до нього встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

- не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків при виконанні валютного договору, на кого покладаються такі ризики;

- не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладання такого договору;

- не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості;

- не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168.

Оскільки проценти входять до ціни договору, а їх розрахунок відсутній в текстах договору і додаткових угод, графіках до них, суд приходить до висновку, що ціна договору є несправедливою.

Отже з вищенаведеного вбачається, що умови кредитного договору № 0 є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача ОСОБА_1.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання Договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору споживчого кредитування, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом.

Не здійснення Банком письмового оприлюднення всіх суттєвих умов, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» не може бути підставами для визнання Кредитного договору недійсним, оскільки на думку суду це свідчить про недотримання сторонами вимог щодо істотних умов договору, які є необхідними при його укладанні, а отже Кредитний договір, який оспорюється, не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту. Зазначена правова позиція викладена в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Суд, керуючись ч.1 ст. 82 ЦПК України приймає письмову заяву представника ПАТ «УкрСиббанк» від 14.12.2017 р. про визнання обставин щодо неузгодженості ціни в кредитному договорі № 0, не відповідності змісту даного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживача», оскільки не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання.

У ст. 315 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 р.) наведений невичерпний перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд вважає за можливе задовольнити позову вимогу первісного позову про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме відсутність в кредитному договорі № 0 від 04.05.2007 р., укладеному між ОСОБА_1 і ПАТ «УкрСиббанк», узгодження ціни договору як істотної умови договору споживчого кредитування. Проте, з огляду на встановлені обставини, керівні розяснення і правову позицію вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, у вимозі про визнання недійсним договору споживчого кредиту від 04.05.2007 р. слід відмовити, оскільки договір не є укладеним через неузгодженість сторонами істотних умов, визначених законом для договорів споживчого кредитування.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про припинення зобовязань по договору поруки № 0/1/п від 04.05.2007 р., суд вважає обґрунтованим, виходячи з того, що п.2.1 договору поруки передбачено заборону кредитору (банку) без згоди поручителя змінювати умови договору з позичальником, унаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Аналогічна вимога міститься і в договорі поруки № 0/2/п від 04.05.2007 р., укладеним з поручителем ОСОБА_2.

Внаслідок укладення між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 додаткових угод до кредитного договору суттєво збільшився обсяг відповідальності поручителів, а саме - 07.12.2011 р. між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору споживчого кредиту, якою було встановлено порядок нарахування подвійної відсоткової ставки за користування кредитними коштами і збільшено строк кредитування до 04 травня 2022 року, викладено графік погашення кредиту в новій редакції.

Строк дії обох цих договорів поруки визначений моментом припинення всіх зобовязань позичальника по кредитному договору (п.3.2 наведених договорів).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобовязання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Додатковою угода № 2 до кредитного договору внесено без згоди поручителів зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів, що було встановлено під час судового розгляду і не спростовано відповідачем (кредитором).

Таким чином, є підстави вважати поруку припиненою, оскільки в додатковій угоді до кредитного договору, укладеної без згоди поручителів, закладені умови, що всупереч положенням частини першої статті 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителів.

Аналогічна позиція висловлена ВСУ в правовій позиції у справі № 6-2662цс15.

Крім того, неукладений договір не може бути забезпечений порукою, оскільки згідно ст. 548 ЦК України порука забезпечує тільки дійсне зобовязання, тому договори поруки № 0/1/п і № 0/2/п від 04.05.2007 р. також є недійсними в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Суд, відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Господарський кодекс України містить положення про порядок укладення договорів і про істотні умови договорів (ст. 180 ГК), на відміну від ЦК установлює норму, згідно з якою, якщо сторони не досягли згоди за всіма істотними умовами договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), тобто він є неукладеним через пряму вказівку про це в законі. ГК також визначає, що якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії з його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Якщо сторони не уклали договір, але вже зробили певні юридичні дії, направлені на його виконання застосовується інститут придбання майна без достатньої правової підстави, який був закріплений в ЦК (розділ 83).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 7, 10, 76, 81, 133, 141, 244, 245, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 261, 203, 215, 216, 256, 257, 548, 1054, 1055, 1057 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме відсутність в кредитному договорі № 0 від 04.05.2007 р., укладеному між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», узгодження ціни договору як істотної умови договору споживчого кредитування.

В частині визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Визнати зобовязання за договором поруки № 0/1/п від 04 травня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 припиненими.

Визнати зобовязання за договором поруки № 0/2/п від 04 травня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припиненими.

Стягнути Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12) в дохід Державного бюджету України 1653,60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Корольовський районний суд Житомирської області.

Cуддя Р. А. Галасюк