Постанова

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 175/5043/15-ц

провадження № 61-4434 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» філія Дніпропетровське обласне управління,

третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Реброва С. О. від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Ремеза В. А., Міхеєвої В. Ю., Свистунової О. В., від 14 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), третя особа - Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, про зняття заборони на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку

АДРЕСА_3. Як їй стало відомо, на зазначений будинок накладено заборону на відчуження на підставі відповідного запису від 16 вересня 2006 року, вчиненого Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою та внесеного до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Підставою для обтяження стали правовідносини за договором позики від 25 грудня 1990 року між банком та її сусідкою

ОСОБА_5, в рамках якого забезпеченням виконання зобов'язань за договором позики є нерухоме майно, що належало

ОСОБА_5 Вказувала, що рішенням виконавчого комітету Підгородянської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року домоволодінню, яке належить їй на праві власності, було змінено нумерацію з АДРЕСА_1. У свою чергу, ОСОБА_5 було змінено нумерацію домоволодіння по АДРЕСА_2.

Оскільки до позики ОСОБА_5 вона не має ніякого відношення, а вказана заборона порушує її права як власника належного їй житлового будинку, просила скасувати вищезазначену заборону на нерухоме майно.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Скасовано заборону на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_3, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та виключено з реєстру запис: об'єкт обтяження: АДРЕСА_3. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою для накладення заборони на відчуження належного позивачу нерухомого майна є правовідносини за договором позики від 25 грудня 1990 року між банком та ОСОБА_5, стороною якого позивач не була та будь-яких боргів перед відповідачем не має, а тому така заборона є незаконною.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня

2016 року апеляційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк України» залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач до правовідносин банку із ОСОБА_5 не має ніяких відношень, а накладена заборона на відчуження належного їй домоволодіння порушує її право на користування та розпорядження своїм майном.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що майно опинилося в заставі не з вини банку, а тому він є неналежним відповідачем у справі. Суди попередніх інстанцій не зазначають, яким чином банк повинен зняти дану заборону, оскільки він не є органом або суб'єктом, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації, він ні в які правовідносини з ОСОБА_4 не вступав, на домоволодіння, яке належить останній, обтяження за поданням банку не накладались, договірні відносини між сторонами відсутні.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,12 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на АДРЕСА_3 накладено заборону на відчуження на підставі запису від 16 вересня

2006 року, вчиненого Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою та внесеного до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 3744641. Підставою для обтяження є повідомлення про видачу позики бн від 25 грудня 1990 року ОБ № 7896 на ім'я ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Підгородянської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 19 серпня

2015 року домоволодінню, яке належить ОСОБА_4, було змінено нумерацію з АДРЕСА_1.

У свою чергу, ОСОБА_5 було змінено нумерацію домоволодіння по

АДРЕСА_2.

Тобто на час накладення заборони та до зміни нумерації, будинок, на який накладено таку заборону, був під № 14, а після зміни нумерації має № 18.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач, як власник домоволодіння зазначеного домоволодіння, не має перед банком будь-яких боргових зобов'язань, і до договірних відносин, що виникли між ОСОБА_5 та відповідачем у справі не має ніякого відношення, відомості про заборону на відчуження належного їй домоволодіння, що містяться в реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, порушують її право користування та розпоряджання своїм майном, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що належне позивачу майно опинилося в заставі не з вини банку, а тому він є неналежним відповідачем у справі, безпідставні, оскільки таке обтяження було накладено на підставі договору позики, укладеного між банком та ОСОБА_5 25 грудня 1990 року.

Крім того за даними реєстру саме відповідач є заставодержателем вказаного нерухомого майна.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк