Справа № 487/2723/17
Провадження № 2/487/213/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В., позивача ОСОБА_1, розлянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

за участю представника позивача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

19.05.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання неукладеним кредитний договір за анкетою - заявою від 25.02.2010 року.

В позові посилався на те, що ним не підписувалися Умови і правила надання банківських послуг та банком не доведено факту надання кредитних коштів.

Ухвалою від 22.05.2017 року позовну заяву було залишено без руху.

06.06.2017 року позивач надав заяву та документи на усунення недоліків.

06.06.2017 року позивач надав клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 07.06.2017 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою від 06.07.20287 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду.

29.08.2017 року позивач надав клопотання про витребування доказів.

18.10.2017 року відповідач надав заперечення на позов, в яких просив в задоволенні позову відмови посилаючись на те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва суду від 30.12.2015 року стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 заборгованість за договором від 25.02.2010 року, вказане рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції та Верховним Судом України відмовлено у допуску до провадження заяви позивача, вказаними рішеннями встановлені обставини, що спростовують докази позивача, якими він обґрунтовує свої вимоги. Тому договір від 25.02.2010 року є укладеним, дійсним та його умови обовязкові для виконання, проте позивач взяті на себе зобовязання не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість. Крім того, просили застосувати строк позовної давності, оскільки договір укладеного у 2010 році, а з позовом звернувся лише у травні 2017 року та та розглянути справу за відсутності представника відповідача.

20.10.2017 року позивач надав до суду позовну заяву в якій збільшив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним кредитний договір за анкетою - заявою від 25.02.2010 року, у звязку з укладенням його під впливом обману.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що відповідач стверджує, що кредитним договором є Анкета від 25.02.2010 року, проте у вказаній анкеті відсутні умови договору, він не підписував жодних умов кредитування, в анкеті його підпис засвідчує про достовірність наданої ним інформації, а умови договору між сторонами не були погоджені. Проте, відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності та включив до Анкети речення про приєднання до Умов кредитування, з якими він не ознайомлювався та значна частина Анкети надрукована дуже мілким кеглем, що недоступно до читання. Вважає, що при укладенні договору відповідачем були порушені права позивача як споживача банківських послуг, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» не були надані йому відомості які потрібні клієнту банку при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в змісті Анкети, а при підписанні Анкети йому обєктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору щодо погодження умов договору. Тому банком були порушені принципи добросовісності, що потягнуло за собою істотний дисбаланс договірних прав та обовязків, що поліпшують умови банку та діють на шкоду клієнту. При цьому оформлення кредита шляхом складення Анкети не відповідає вимогам чинного законодавства яке регулює кредитні правовідносини щодо укладення договору кредиту у належній формі з досягненням усіх істотних умов договору. В момент підписання Анкети він був введений в оману працівниками банку щодо підписання та істотних умов кредитного договору, ціни та відсотків, загальної сукупності вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, тому відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої заборонено Законом, тому укладений за таких умов кредитний правочин є недійсним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»

08.12.2017 року позивач надав до суду письмові пояснення на заперечення відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнену позовну заяву підтримали, підтвердили викладені обставини, просили про задоволення вимог.

В судове засідання представник відповідача не зявився, про час, дату та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Судом встановлено, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.12.2015 рокуу справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором , позовні вимоги задоволені частково та було стягнуто з ОСОБА_1 13045,30 грн. заборгованість за кредитом, 7342,60 грн. заборгованість по процентам за коримтування кредитом і 450 грн. заборгованість за пенею і комісіє, а всього у розмірі 20837,90 грн. в рахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 25.02.2010 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року рішення суду першої інстанції від 30.12.2015 року залишено без змін та набрало законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та криімнальних справ від 09.11.2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.12.2015 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року залишено без змін.

Ухвалою від 12.06.2017 року Верховного Суду України у допуску до провадження справи за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про перегляд Верховним Судом України рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.12.2015 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року відмовлено .

Вищевказаними судовими рішеннями було встановлено, а відповідно до вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що 25.02.2010 року між ПАТ КБ «Привпт Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н про надання останньому кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Универсальна 55». 08.11.2011 року відповідачеві було переоформлено кредитну картку «Универсальна 55» на кредитну картку «Универсальна Gold 55 днів» відповідно до тарифів якої ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжнку картку у розмірі 15000 грн. зі спалтою процентів за користування кредитом 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобовязався погашати кредит на сплачувати відсотки у порядку та строки передбачені договором. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, а підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських пслуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http:// privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Отже, укладений між сторонами кредитний договір є дійсним.

Що стосується доводів позивача про недійсність договору з підстав недотримання відповідачеи при укладенні кредитного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до наступного:

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно з положеннями частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, містить перелік умов, які є несправедливими, однак цей перелік не є вичерпним, а частина 6 вказує на те, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, то на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Проте, підписавши Анкету заяву від 25.02.2010 року, ОСОБА_1 погодився, що ця анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (які викладені на банківському сайті) складає між ним та банком договір, що підтвержєуться особистом підписом позивача у заяві, що свідчить про те, що він був з ними ознайомлений належним чином, тобто сторони, підписавши цей договір (анкету-заяву), досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Доказів того, що умови кредитного договору є несправедливими для позивача надано не було, оскільки при підписанні спірного договору відповідач ознайомився та погодився з його умовами.

Згідно ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Докази того, що позивач був введений Банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики, в матеріалах справи також відсутні.

Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору позивач виплачував кредит та звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав лише у травні 2017 року та до звернення банком до нього з позовом про стягнення кредитної заборгованості не ставив питання, у передбаченому законодавством порядку, про визнання кредитного договору недійсним, доказів, що спростовують зазначене, позивачем суду не надано.

Таким чином, суд приходить до переконання, що кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення та позивач не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому підстав для визнання даного кредитного договору недійсним суд не вбачає, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Одночасно, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача в дохід держави підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк та порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина