Справа № 464/1967/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/5479/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про визнання недійсним іпотечного договору від 23 вересня 2008 року,-

встановила:

Позивач звернувся з позовом, у якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., зареєстрований в реєстрі за № 5052, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Фольксбанк». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 вересня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк» правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KF 52430, відповідно до умов якого відповідач надав ОСОБА_5 кредит в розмірі 139 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним догвором між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено іпотечним договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1. Однак на момент укладення оспорюваного договору у вказаній квартирі постійно проживали неповнолітні діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Договір порушує житлові права дітей, оскільки вони не мають іншого житла, він був укладений без згоди органу опіки та піклування, всупереч вимогам Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей». Вважає, що такий договір є недійсним.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскарживОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стверджує, щоіпотечний договір від 23 вересня 2008 року є недійсним, оскільки на момент укладення оспорюваного договору у квартирі проживали неповнолітні діти. Такий договір порушує житлові права дітей, оскільки вони іншого житла не мають, був укладений без згоди органу опіки та піклування, всупереч вимогам Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 23 вересня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KF 52430, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_5 кредит в розмірі 139 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору № KF 52430, між ВАТ «Фольксбанк», та ОСОБА_5 23 вересня 2008 року укладено іпотечним договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., зареєстрований в реєстрі за № 5052.

Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1, належна ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 9 вересня 2008 року.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що перед укладенням іпотечного договору від 23 вересня 2008 року ОСОБА_5 надала довідку з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована лише вона, інших зареєстрованих осіб в квартирі не було.

Крім того, під час укладення договору іпотеки ОСОБА_2 було надано згоду на одержання кредиту та передачу в іпотеку квартиру, яка є предметом оспорюваного договору іпотеки.

За таких обставин, в отриманні дозволу органу опіки та піклування для укладення договору іпотеки від 23 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., зареєстрований в реєстрі за № 5052, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Фольксбанк» не було підстав.

Факт укладення правочину без дозволу органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Цивільний кодекс України та Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщення у разі передання його в іпотеку.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 не мав і не має права власності на квартиру, що передана в іпотеку ПАТ "ВіЕс Банк", а набув права користування житлом як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" та зберігає це право протягом усього часу перебування квартири в іпотеці, відтак, укладений договір не порушує його прав.

Відповідно до встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 23 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ВАТ «Фольксбанк», відсутні.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 березня 2018 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________О. Ф. Павлишин