АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року суд апеляційної інстанції у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Кулікової С.В.
при секретаріПотапьонок К.В.,
за участю представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 та апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про припинення права власності, стягнення компенсації, визнання права власності, стягнення упущеної вигоди,

за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відшкодування завданих збитків, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_7, в якому з урахуванням уточнень, просила:

- припинити її право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_7 на її користь 3 731 828, 50 грн. компенсації вартості 1/2 частини квартири;

- визнати за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

- стягнути з ОСОБА_7 на її користь упущену вигоду у розмірі 10 800 доларів США. /т. 3, а.с. 122/

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року позов задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_9 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3 731 828 грн. 50 коп. компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

№ справи 757/31618/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/767/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1

Проведено розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено. /т.1, а.с. 240-243/

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року залишено без змін. /т. 2, а.с. 161-164/

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. /т. 3, а.с. 68-70/

В рамках нового розгляду справи, ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути на його користь 18 244 061, 00 грн. у відшкодування завданих збитків, а також судові витрати за розгляд апеляційної скарги у розмірі 4 384,80 грн. та за розгляд касаційної скарги в розмірі 4 384,80 грн., за розгляд зустрічного позову у розмірі 4800 грн. /т. 3, а.с. 203/

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено. / т. 3, а.с. 243-245/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в цій частині скасувати, задовольнити його зустрічний позов.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що у квітні 2005 року, ОСОБА_9 звернулась із заявою про накладення арешту на майно та позовом про поділ майна із порушенням вимог про підсудність справи та без достатніх правових підстав, оскільки, спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_11, придбана за його кошти та під час коли вони вже не проживали разом та не вели спільне господарство, так як у грудні 2002 року їх відносини припинились. Зазначав про те, що оскільки до Дніпровського районного суду м. Києва подано позов із порушенням правил підсудності, провадження у справі закрито, справу скеровано до Печерського районного суду м. Києва, однак, незважаючи на багаточисельні звернення ОСОБА_7 про зняття арешту з майна - арешт, який накладено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2005 року не знято по теперішній час. Відповідно у нього є всі підстави звертатись до суду із вимогою про відшкодування збитків. Вказував на те, що при вирішенні питання про завдані збитки судом не в повній мірі розкрите поняття «збитки», адже знецінення квартири за час обмеження у праві нею розпоряджатись складає більше 1 млн. доларів США, а ОСОБА_8 у шахрайський спосіб та на підставі фіктивних документів заволодіває майном, яке створено ОСОБА_7

Крім того, не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року, в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_8 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення в цій частині скасувати, її позов задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалася на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції неповно оцінив докази, не врахував, зокрема те, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, а обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ не передбачається. Зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_8 протягом дванадцяти років позбавлена можливості користуватися належною їй часткою квартири, внаслідок агресивних та протиправних дій відповідача, а тому, відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обмежив право апелянта на отримання грошової компенсації вартості частини квартири, якою фактично володіє та користується виключно ОСОБА_7 Крім того, посилалася на те, що при винесення оскаржуваного рішення суд не розглянув можливість відступити при новому розгляді справи від висновків і мотивів, з яких Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасоване рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року та правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

ОСОБА_8, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7, зазначила, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог вважає законним та обґрунтованим, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 зводяться виключно до незгоди з судовими рішеннями, що набрали законної сили. Також зауважила щодо необґрунтованості заявленого ОСОБА_7 розміру збитків, оскільки згідно технічного паспорту вартість спірної квартири становить 7 463 657 грн.

ОСОБА_7 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_8, згідно якого вказав, що вказана апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, ч. 6 ст. 147 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 Розділу XII Перехідних положень ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, доводи та заперечення інших учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, після державної реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на «ОСОБА_8», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 23 квітня 2014 року /т. 1, а.с. 6/

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2012 року з виправленнями, внесеними ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.01.2014 року, яке набрало законної сили, частково скасоване рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2011 року про поділ майна подружжя та ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_9 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за кожним. /т. 1, а.с. 11-15/

При вирішенні вказаної справи суд виходив з того, що спірна квартира є неподільною річчю і не може бути поділена між подружжям у натурі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року, ОСОБА_7 зобов'язано не чинити перешкод позивачу ОСОБА_9 у здійсненні права власності на спірну квартиру та вселено ОСОБА_9 у квартиру АДРЕСА_1. /т.1, а.с.17-21/

Згідно зі звітом про оцінку майна, ринкова вартість спірної квартири станом на дату оцінки 20 січня 2015 року становить 7463657 грн. /т.1, а.с.97-116/

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року позов задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_9 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3 731 828 грн. 50 коп. компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1

Проведено розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено. /т.1, а.с. 240-243/

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року залишено без змін. /т. 2, а.с. 161-164/

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. /т. 3, а.с. 68-70/

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено. / т. 3, а.с. 243-245/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про припинення права власності, стягнення компенсації, визнання права власності, стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч.1 ст. 316 ЦК України про те, що правом власності є право особи на річ /майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; ч.1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України про те, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою; ч. 2 ст. 22 ЦК України про те, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд першої інстанції в частині вимог про припинення права власності ОСОБА_8 на належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, стягнення компенсації її вартості з ОСОБА_7 та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, прийшов до обгрунтованого висновку, що ОСОБА_7 не надав згоду на компенсацію ОСОБА_8 як співвласнику вартості 1/2 частини спірної квартири, тягар компенсації її вартості буде для нього непосильним та може призвести до звернення стягнення на квартиру у випадку несплати суми компенсації, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо того, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є виключно згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, що виключає обов'язок отримання згоди інших співвласників на такий виділ, та те, що майновий стан відповідача не може ставити в залежність реалізацію її майнових прав на володіння, користування та розпорядження власним майном, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Зазначене узгоджується також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14.

При вирішення заявлених позовних вимог ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно керувався ч. 4 ст. 338 ЦПК України /у ред. від 03.08.2017 року/ та врахував висновки і мотиви, з яких було скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо того, що, суд міг би відступити від висновків та мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року за наслідками розгляду справи, а також правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, також не приймаються колегією суддів, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано враховано незгоду відповідача на виплату грошової компенсації вартості частини квартир, у зв'язку з відсутністю у нього реальної можливості сплатити ОСОБА_8 грошову компенсацію за її частку у сумі 3731828,50 грн., взято до уваги права обох співвласників.

Крім того, апелянт ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі вказує про високу ймовірність того, що у разі задоволення її позову, припинення права власності ОСОБА_8 на належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зі стягненням компенсації її вартості з ОСОБА_7, останній не буде спроможний сплатити відповідну компенсацію, що призведе до звернення стягнення на належну йому частку у квартирі у ході примусового виконання рішення суду.

Доказів наявності у ОСОБА_7 фінансової можливості компенсувати ОСОБА_8 вартість її частки у спірній квартирі, матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про припинення права власності, стягнення компенсації, визнання права власності.

Твердження ОСОБА_8 про хибність висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_7 на її користь завданих збитків у вигляді упущеної вигоди, з огляду на ненадання доказів здачі належної їй частини квартири у оренду, колегією суддів також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відмовляючи у задоволенні позову в вказаній частині суд першої інстанції обґрунтовано вказав про те, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України /у ред. від 03.08.2017 року/ доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, ОСОБА_8 обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, вдалася виключно до припущення про можливість отримання нею прибутку від здачі в оренду частини квартири, та, як правильно визначено судом першої інстанції, не надала доказів існування між нею, ОСОБА_7 та третьою особою договірних зобов'язань щодо надання належної їй частки спірної квартири в оренду третій особі на відплатній основі по 300 доларів США за місяць протягом трьох років.

В частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, на підставі наступного.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, суд першої інстанції вірно керувався вимогами 2 ст. 22 ЦК України про те, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Так, встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2014 року задоволено заяву позивача ОСОБА_8 про забезпечення позову та накладено арешт на кв. 106 у будинку по АДРЕСА_1 /т.1, а.с. 69-70/

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва залишено без змін, заходи забезпечення позову не скасовані. /контрольне провадження, а.с. 96/

На підтвердження вимог заявлених за зустрічним позовом ОСОБА_7 посилався на те, що внаслідок арешту спірної квартирою було порушено його право на розпорядження нею, що призвело до її знецінення, оскільки станом на 16.05.2007 року вартість спірної квартири, у відповідності до курсу дол. США, становила 1 192 574 дол. США, а вже станом на 20.01.2015 року, згідно звіту наданого відповідачем за зустрічним позовом - 375 058 дол. США., чим фактично йому завдано матеріальну шкоду.

Водночас, з вказаними твердженнями апелянта колегія судів не погоджується, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, обставина наявності арешту на спірну квартиру накладеного судом в порядку вжиття заходів забезпечення позову за наслідком вирішення відповідної заяви сторони по справі ОСОБА_8 є результатом реалізації особою її законних прав встановлених цивільним процесуальним законом та не може входити до складу цивільного правопорушення.

Висновки суду першої інстанції щодо того, що витрати за розгляд апеляційної скарги у розмірі 4384,80 грн., розгляд касаційної скарги в розмірі 4384,80 грн., а також за розгляд зустрічного позову у розмірі 4800 грн. не можуть бути виключені до збитків, оскільки відносяться до категорії судових витрат, пов'язаних із розглядом справи, а питання щодо їх розподілу вирішується відповідно до ст. 88 ЦПК України /у ред. від 03.08.2017 року/ та ЗУ «Про судовий збір», є вірними, а тому висновок суду у вказаній частині є обґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття

Головуючий: Судді: