У Х В А Л А

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/8201/16-ц

провадження № 61-3433зп18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Усика Г. І.,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів,

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від13 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір підряду від 27 грудня 2010 року № 27/12, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5

Визнано недійсним з моменту укладення договір підряду від 1 жовтня 2010 року № 01/10, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6

Визнано недійсним з моменту укладення договір підряду від 30 червня 2011 року № 30/06, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним з моменту укладення договору підряду від 27 грудня 2010 року № 27/12 та в частині стягнення судового збору та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому не було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_9, відхилив, рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року залишив без змін.

11 грудня 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносин та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 202, 237, 239, 241 ЦК України.

У підпункті 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах може бути подана виключно з підстав, передбачених статтею 355 ЦПК України, у редакції чинній на момент подачі заяви про перегляд, зокрема, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносин та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в позові суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що про прийняття робіт підрядника до виконання свідчать дії і самого позивача, як співвласника житлових приміщень гуртожитку, який протягом двох років з 29 жовтня 2010 року до 29 грудня 2012 року надав доступ до приміщень гуртожитку для проведення робіт, визначених умовами договору підряду, не мав зауважень до якості виконуваних робіт та претензій щодо здійснення йому перешкод у користуванні власністю.

Припинення дії довіреності від 6 липня 2010 року, видану на ім'я ОСОБА_10, на підставі поданої 22 жовтня 2012 року заяви позивачем ОСОБА_4 та надіслане на адресу відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 повідомлення від 23 липня 2013 року від імені ОСОБА_8 про відмову від прийняття до виконання договору підряду № 27/12 від 27 грудня 2010 року не спростовують самого факту укладення договору підряду представником ОСОБА_10 в інтересах позивача, при цьому зазначені вище дії вчинені позивачем після виконання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 підрядних робіт на об'єкті та порушення в судовому порядку справи про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи.

Отже, суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договорів підряду недійсними, не врахував, що представник ОСОБА_10, уклавши 27 грудня 2010 року договір підряду з фізичною особою - підприємцемОСОБА_5, діяв в межах наданих йому повноважень, а тому відсутні підстави для висновку про укладення представником договору з перевищенням наданих йому повноважень.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 11 травня 2012 року у справі № 6-4566св12 суд касаційної інстанції, розглянувши справу за позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, виходив з того, що суди не визначилися з характером спірних правовідносин, не з'ясували чи уповноважував ОСОБА_3 свою матір на укладення договору оренди та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Вказавши, що питання про визнання договору недійсним з підстав виходу представника за межі наданих повноважень позивачем не ставилось, суд не звернув уваги на вимоги частини першої статті 241 ЦК України, за якою правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Крім того, схвалити можна дії представника, який діяв за дорученням і перевищив повноваження, а в даному випадку позивач доручення взагалі не видавав;

- від 3 жовтня 2012 року у справі № 6-9080св12 суд касаційної інстанції, розглянувши справу за позовом про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними, визнання права власності на земельну ділянку, виходив з того, що судом не з'ясовано, чи дійсно 30 грудня 2005 року під час видачі вищевказаної довіреності волевиявлення довірителя було спрямоване на відчуження земельної ділянки, площею 3,0438 га, право власності на яку ОСОБА_4 отримала лише 23 лютого 2006 року, чи взагалі позивачу належить земельна ділянка, що розташована на території Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області, площею 3,04 га та чи мала вона право її відчужувати. Крім того, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам ОСОБА_4 стосовно дописок у спірній довіреності, якими надається право ОСОБА_5 на отримання державного актана право власності на земельну ділянку на їх відповідність Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції, чинній на момент вчинення таких дій;

- від 14 травня 2014 року у справі № 6-54936св13 суд касаційної інстанції, розглянувши справу за позовом про визнання договору доручення частково недійсним, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, розпорядження районної державної адміністрації, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку та відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що редакція ЗК України, яка діяла саме на час укладення між позивачем, від імені якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 18 серпня 2005 року, забороняла продавати або іншим способом відчужувати спірну земельну ділянку. При цьому факт отримання грошей позивачем у будь-якому випадку не позбавляє ОСОБА_4 (представника власника) та Києво-Святошинську районну державну адміністрацію Київської області обов'язку дотримуватись вимог законодавства, якими закріплено порядок зміни цільового призначення землі та встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.У зв'язку з тим, що спірна земельна ділянка декілька разів продавалась, суд на підставі статей 203, 215, 388 ЦК України правильно визнав недійсним перший договір, вчинений від імені позивача, і витребував земельну ділянку в останнього власника, оскільки вона вибула поза його волею з його володіння.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 грудня 2007 року у справі № 6-20229св07 суд, як суд касаційної інстанції, виходив з того, що судами не було повністю враховано характер спірних правовідносин з огляду на особливість правового регулювання виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) згідно сертифікатів, не з'ясовано питання щодо обізнаності сторін про кількість земельних ділянок та місце їх розташування, а також про наявність у позивачки на той час відповідних документів. Судами також не з'ясовано, яка домовленість існувала між сторонами при видачі довіреності від 4 березня 2005 року, обставини, за яких вона видавалася, оскільки нею були надані ОСОБА_2 не тільки повноваження на продаж земельної ділянки, а й на отримання державного акта, зміну цільового призначення земельної ділянки. Судом також не встановлено, які саме дії були вчинені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 4 березня 2005 року.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 30 травня 2011 року суд виходив з того, що зі змісту виданої ОСОБА_40 довіреності чітко випливає, що вона видана лише для правовідносин із питань користування та розпорядження належними йому земельними ділянками й лише для цих відносин представник був наділений правом укладати певні правочини.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року суд виходив з того, що добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання заяви про перегляд) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно статті 360 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання заяви про перегляд) у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Таким чином, у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року необхідно відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 355, 360 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г. І. Усик