Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 46/2222/15-ц

провадження № 61-1421 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області

від 23 червня 2016 року у складі суддів: Крайник Н. П., Берези В. І., Мельничук О. Я.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної державної адміністрації Львівської області, про виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 29 грудня 2005 року, належить квартира АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі за згодою попереднього власника зареєстрована, але не проживає її дочка ОСОБА_6, яка має постійне місце проживання за кордоном, а також зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Ставши власником квартири, вона погодилася, щоб відповідачі проживали в цій квартирі на умовах найму та внесення плати за комунальні послуги.

Комунальні послуги відповідачі не сплачують, ніколи не проживали разом із нею у спірній квартирі як одна сім'я. Враховуючи, що матеріально-побутове становище погіршилося, а квартира потрібна їй для власного проживання, вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою звільнити її жиле приміщення, однак вимоги не було задоволено, а тому, уточнивши позовні вимоги, просила зняти з реєстрації та виселити відповідачів.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року у складі судді Мартьянової С. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на відповідачів не поширюються норми статті 405 Цивільного кодексу України 2004 року (надалі - ЦК України), оскільки ОСОБА_1 є новим власником спірної квартири, а відповідачі не є членами її сім'ї.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 156 Житлового кодексу України (надалі - ЖК України) члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року, ОСОБА_1, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що вона є новим власником спірної квартири, а відповідачі не є членами її сім'ї та вселилися у квартиру за згодою попереднього власника, тому на них не поширюються норми статті 405 ЦК України, вони втратили право користування спірною квартирою і підлягають виселенню.

21 вересня 2016 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у якому зазначено, що відповідачі є членами сім'ї ОСОБА_1, тому рішення апеляційного суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 грудня 2005 року (а. с. 5).

Відповідно до довідки Львівського комунального підприємства «Південне» від 24 грудня 2014 року № 20340 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 - з 23 березня 1979 року, ОСОБА_6 - з 24 липня 2006 року (донька позивача), ОСОБА_2 - з 02 грудня 1996 року (внук позивача), ОСОБА_4 - з 02 січня 2002 року (внучка позивача), ОСОБА_7 - з 24 вересня 2008 року та ОСОБА_8 - з 24 липня 2006 року (правнуки позивача) (а. с. 6).

Згідно з довідкою Львівського комунального підприємства «Південне»

від 03 грудня 2015 року № 4697 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала у квартирі АДРЕСА_1 з ОСОБА_6 з 1985 року (а. с. 129).

22 травня 2012 року ОСОБА_1 складено заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 вона заповіла своїй дочці ОСОБА_6 (а. с. 236).

23 вересня 2015 року ОСОБА_1 складено новий заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 вона заповіла своєму внуку ОСОБА_2 (а. с. 106).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення.

Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6- 709цс16).

Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСРР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 є донькою позивача та ОСОБА_10 (попереднього власника жилого приміщення), ОСОБА_4 є онукою позивача, а ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - її правнуками.

Згідно з частиною другою статті 156 ЖК УРСР за згодою власника жилого будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Судами встановлено, що ОСОБА_6та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали та були зареєстровані у квартирі з

1985 року, тобто ще за життя попереднього власника квартири ОСОБА_10, який помер у 2003 році (а. с. 129), ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були зареєстровані та вселилися у квартиру вже після того, як право власності на квартиру, в порядку спадкування, набула позивачка (а. с. 6).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі не мають іншого місця постійного проживання.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не є членами сім'ї позивача і підлягають виселенню з належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, спростовуються матеріалами справи та висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня

2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

З урахуванням наведеного апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, взяв до уваги надані сторонами докази у їх сукупності і співставленні, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк