Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1808/15-ц
Провадження № 2/480/89/18
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2018 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Бойко В.Д., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Кривобалківська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що 6 серпня 2014 року померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з кватири № 1 в будинку № 25 по вул. Миру в с. Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області та земельна ділянка площею 7,83 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Спадкоємцем за позовом є позивач. Однак, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо про наявність заповіту посвідченого секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 30 квітня 2014 року щодо вказаного майна на користь відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що мати на день посвідчення заповіту знаходилась у похилому віці, їй було 83 роки, вона не могла пересуватися, говорити та критично оцінювати всі обставини. Заповіт матері на імя відповідачів не відповідав її дійсному волевиявленню внаслідок обману та погроз з боку відповідачів.

Посилаючись на викладене та недодержання форми заповіту і його невідповідність при складанні секретарем сільської ради вимогам ст. ст. 1255, 1257 ЦК України і наказу Міністерства юстиції України № 3253 від 22 грудня 2010 року та форми № 49 Правил ведення матеріального діловодства, позивач ОСОБА_1 остаточно уточнила підстави позову і просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 30 квітня 2014 року за реєстровим № 25 на імя відповідачів.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у справі виступає Кривобалківська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року позов задоволено частково. Заповіт, посвідчений секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 30 квітня 2014 року за реєстровим № 25, яким ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 земельну ділянку площею 7,83 га, що розташована на території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визнано недійсним в частині, яка не перевищує обовязкову частку у праві на спадщину ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 4 травня 2016 року рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 4 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній ухвалі зазначено про те, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги на підставі положень ст. 1241 ЦК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим було порушено диспозитивність цивільного судочинства. Крім того, судами не перевірено доводи позивача щодо волевиявлення заповідача щодо спірного майна.

Відповідач ОСОБА_4, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, відзив не подав.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали і просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 відзив не подала, при цьому у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що заповідач ОСОБА_5К дійсно знаходилась у хворобливому стані через свій похилий вік, не могла самостійно пересуватися, читати та обходитися без сторонньої допомоги. Вони разом з ОСОБА_4 здійснювали догляд ОСОБА_5, оскільки позивач ОСОБА_1 не цікавилася долею своєї матері, не відвідувала її, не допомагала та не брала участі в її догляді. Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що складання оспорюваного заповіту ОСОБА_5 відбулось саме з волі останньої. Через немічний стан заповідача, посвідчення заповіту відбулось за місцем проживання ОСОБА_5 у присутності свідків, а його підписання здійснено іншою довіреною особою.

Третьою особою представлені до суду письмові заперечення проти позовної заяви. Також у судовому засіданні представник третьої особи проти позову заперечував. Як у письмових запереченнях, так і у судовому засіданні, представник третьої особи вказував на те, що заповіт був записаний зі слів заповідача, відповідає волі заповідача і волевиявлення заповідача було вільним. При посвідченні секретарем сільської ради заповіту ОСОБА_5 були дотримані всі норми діючого законодавства щодо форми та посвідчення заповіту.

Під час розгляду справи судом було задоволено клопотання позивача та його представника про виклик у судове засідання свідків: ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8, ОСОБА_9

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, а також представників позивача та третьої особи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов такого.

30 квітня 2014 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Атаманка Березанського району Миколаївської області, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належну їй квартиру в АДРЕСА_2, заповідала ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, а належну їй земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 7,83 га, що розташована в межах території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, заповідала ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

На прохання заповідача заповіт записаний секретарем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Через хворобу заповідача та неможливість останньої самостійно прочитати та підписати заповіт, за проханням ОСОБА_5 та у її присутності текст заповіту підписано гр. ОСОБА_7 та у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6, і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_8 (том І, а.с. 54).

Вказаний заповіт посвідчений секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_6 30 квітня 2014 року о 17 год. 00 хв. за реєстровим № 25 в с. Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області і 20 травня 2014 року зареєстрований у спадковому реєстрі за № 56096901 (том І, а.с 28).

6 серпня 2014 року ОСОБА_5 померла у віці 83 років в с. Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області (том І, а.с. 31, 32).

Позивач ОСОБА_1, яка є дочкою ОСОБА_5, у встановлений законом строк, як спадкоємець першої черги, звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 22 жовтня 2014 року (том І, а.с. 26, 35, 36).

На підставі вказаної заяви щодо майна померлої ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 13/2014.

Позивач зазначає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а тому просить визнати заповіт недійсним.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обовязків, що є пропорційною до одержання ними прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, що вчиняється заповідачем у письмовій формі.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч. ч. 2, 5, 6 ст. 1253 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ вказаного Порядку у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування.

Пунктом 1.4 розділу ІІІ вказаного Порядку передбачено, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зі змісту заповіту вбачається, що у звязку з хворобою заповідача та неможливістю останньої самостійно прочитати та підписати заповіт за проханням ОСОБА_5 та у її присутності текст заповіту підписано ОСОБА_7, та у присутності запрошених свідків ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6 і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_8 (том І, а.с. 54).

Допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_9; ОСОБА_7, ОСОБА_6, пояснили, що заповіт був посвідчений з дотриманням загальних правил, що визначені ст. ст. 1247, 1248, 1251, 1253, 1255 ЦК України, включаючи додержання таємниці заповіту.

Наведене вище свідчить, що заповіт складено відповідно до вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, позивачем суду не представлено.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що мати на час складення заповіту знаходилась у похилому віці та не могла критично оцінювати всі обставини, а також про те, що заповіт складено внаслідок обману та погроз з боку відповідачів, у звязку з чим наявна невідповідність її волі при посвідченні заповіту на імя відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

До того ж, показання свідків також спростовують твердження позивача, що заповіт ОСОБА_5 був складений під впливом погроз або обману з боку відповідачів (ст. ст. 230, 231 ЦК України).

Отже встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача ОСОБА_5 на момент його складання. При цьому ОСОБА_5 мала право скласти заповіт, а сам заповіт складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які тягнуть його недійсність (нікчемність) згідно з положеннями ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Таким чином, викладені у позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 1241 ЦК України, якою передбачено право на обовязкову частку у спадщині, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який не має право на обовязкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обовязкову частку.

З огляду на приписи ст. 75 Сімейного кодексу України до повнолітніх непрацездатних дітей відносяться у тому числі особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом.

Таким чином, незважаючи на зміст заповіту, позивач має право на половину у частки у спадщині, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

Захист права на обов'язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК України), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК України), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК України).

Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268 - 1269 ЦК України.

Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов'язкову частку в спадщині, не вимагається.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на обов'язкову частку в спадщині зазначена відмова може бути оскаржена до суду в порядку позовного провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа Кривобалківська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Апеляційного суду Миколаївської області.

Суддя Н.О. Шаронова

Повне рішення складено 28 березня 2018 року

28.03.2018