Справа № 342/373/17
Провадження № 2/342/23/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Федів Л.М.,

секретаря судового засідання Козаченко Л.Д.

з участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Городенківського районного суду справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Козельщиський комбікормовий завод» в якому просить:

-визнати формулювання причин звільнення з роботи, що внесене відповідачем до його трудової книжки незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству;

-змінити формулювання причин його звільнення в трудовій книжці зі Звільнений з роботи згідно ст.38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді» на «Звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України

-стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.03.2017 року по дату ухвалення судового рішення;

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування поданої заяви позивач вказує на те, що з 26.12.2016 року він працював на підприємстві відповідача на посаді заступника директора (наказ №34-п від 23.12.2016 року). Наказом директора підприємства №9-п від 21.03.2017 року його було звільнено з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді. Вважає звільнення з таких формулювань незаконним, оскільки жодних протипоказань для роботи на вказаній посаді у нього не було. Жодних атестаційних для перевірки кваліфікації роботодавцем не проводилось, тому висновок про його невідповідність займаній посаді є надуманим. Крім того, зазначає, що незаконний запис в його трудовій книжці перешкоджав йому працевлаштуватися на нову роботу, оскільки неправдиве формулювання в трудовій книжці як підстави звільнення невідповідність займаній посаді є таким, що негативно його характеризує і викликає застереження щодо нього в потенційного роботодавця. Також зазначає, що внаслідок незаконних дій роботодавця він зазнав душевних страждань, хвилювання, у нього порушились нормальні життєві звязки, через негативний запис у його трудовій книжці він не може влаштуватись на роботу, а тому змушений докладати додаткових зусиль для відновлення його порушених прав. Моральні страждання оцінює в 5000 грн. Просить позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

12.05.2017 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно яких просить відповідно до ст.235 КЗпП України стягнути з відповідача в його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного з розрахунку 310 грн. за кожен день, всього в розмірі 16120грн. (за 52 календарних дні з 22.03.2017 року по 12.05.2017 року), оскільки під час роботи отримував заробітну плату в розмірі 6200 грн. в місяць. Пізніше подав заяву про уточнення позовних вимог, в яких просить стягнути з відповідача в його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного за період з 22.03.2017 року по 29.11.2017 року в розмірі 83915,04 грн. з розрахунку 331,68 грн. середньоденного заробітку.Крім того, зазначає, що причиною подачі позову стало незаконне формулювання в трудовій книжці причин звільнення з роботи, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості звільнення за більш як однією підставою, визначеною законодавством. Тим більше не може бути сформульовано причину звільнення за взаємовиключними підставами, як це спостерігається у даному випадку.

В судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог, просив задовільнити в повному обсязі. Крім того, пояснив, що з метою звільнення, ним 20.03.2017 року було написано на імя керівника підприємства заяву за власним бажанням. Будь-яких зауважень, заперечень з боку керівництва не було. На наступний день, ознайомившись із наказом про звільнення, дізнався, що звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді. Вважає дане звільнення з вищенаведених підстав незаконним, таким що не відповідає вимогам законодавства. Просить уточнені позовні вимоги задовольнити, а саме: визнати формулювання причин звільнення з роботи, що внесене відповідачем до його трудової книжки незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству;

-змінити формулювання причин його звільнення в трудовій книжці зі "Звільнений з роботи згідно ст.38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді» на «Звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України;

-стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.03.2017 року по 29.11.2017 року в розмірі 83915,04 грн. з розрахунку 331,68 грн. середньоденного заробітку;

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Подав заяву, згідно якої просив розгляд справи провести без їхньої участі. На адресу суду направив заперечення та додаткові пояснення щодо формулювання причин звільнення, письмові пояснення щодо заяви про уточнення позовних вимог, в яких просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що роботи, що виконуються на підприємстві належать до робіт з підвищеною небезпекою відповідно до переліку затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 26.01.2005 року №15. На підприємстві працює 63 чол. Вирбництво є вибухо та пожежонебезпечним. Наказом підприємства від 26.12.2016 року гр. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу заступником директора. На дату працевлаштування ОСОБА_1 надано до відділу кадрів відповідача диплом спеціаліста від 05 липня 2011 року, серія ВА №41266183 виданий ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені ОСОБА_2» Спеціальність «Туризм, кваліфікація туризмознавець. Однак, відповідно до Випуску 1 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» завдання та обовязки директора наступні: керує згідно з чинним законодавством виробничо-господарською та фінансово-економічною діяльністю підприємства, відповідає за наслідки прийнятих рішень, збереження та ефективне використання майна підприємства; організовує роботу та ефективну взаємодію всіх структурних підрозділів, цехів та виробничих одиниць, спрямовує їх діяльність на розвиток і вдосконалення виробництва з урахуванням соціальних та ринкових пріоритетів, підвищення ефективності роботи підприємства, зростання обсягів реалізації продукції та збільшення прибутку; забезпечує виконання підприємством програми оновлення продукції, планів капітального будівництва, обовязків перед державним бюджетом, постачальниками, замовниками і банками, а також господарських та трудових договорів (контрактів) і бізнес планів; організовує виробничо-господарську діяльність підприємства на основі застосування методів обґрунтованого планування, нормативних матеріалів, фінансових і трудових витрат, вивчення конюнктури ринку та передового досвіду, з метою підвищення технічного рівня та якості продукції (послуг), економічної ефективності її виробництва, раціонального використання виробничих резервів та витрачання всі видів ресурсів. Кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст). Післядипломна освіта в галузі управління. Стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 5 років. Водночас, керівництвом ТОВ «Козельщинський комбікормовий завод» як соціально відповідального підприємства було прийнято рішення про прийняття на роботу гр. ОСОБА_1 без відповідної кваліфікації виключно з мотивів надати шанс молодій людині проявити свої здібності з урахуванням ним самим заявленого виробничого стажу і досвіду. Однак, як виявилось за період роботи з 26.12.2016 року до 21.03.2017 року позивач не виконував та не міг виконувати свої посадові обовязки як з причин відсутності відповідної освіти так і з причин відсутності необхідних навичок (досвіду) роботи на керівних посадах в умовах великого підприємства складського господарства зі складним та небезпечним устаткуванням. Зазначає, що у даному випадку необхідна кваліфікація у позивача взагалі була відсутня на дату прийняття на роботу. Наданий позивачем в якості письмово доказу диплом магістра М17 №029484, виданий Національним університетом харчових технологій 28.02.2017 року під час його роботи на підприємстві відповідачу не надавався. За таких обставин, відсутність кваліфікації є встановленим фактом, а не здатність виконувати свої посадові обовязки у звязку з не підтвердженням заявленого досвіду не потребує підтвердження атестаційною комісією. Невідповідність позивача зайнятій посаді була встановлена відповідачем лише протягом певного періоду роботи, після невиконання ОСОБА_1 поставлених конкретних виробничих завдань, що підтверджується довідкою за №45 від 07.08.2017 року. Як підтверджується наданою самим позивачем копією відповідної сторінки його трудової книжки, записи за №9 та №10 зроблені ТОВ «Козельщинський комбікормовий завод» у повній відповідальності до трудового законодавства. Таким чином звільнення є законним та обґрунтованим. Також зазначено, що як випливає із вимог ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст. 23, 1167 ЦК України, відшкодування шкоди у даному випадку є можливим лише за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а сам: протиправної поведінки, нанесеної шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою і вини. Предявлення вимоги про відшкодування моральної шкоди покладає на громадянина ОСОБА_1 обовязок довести, що ця шкода не є абстрактною, а дійсно була йому нанесена. Однак, жодних документальних підтверджень душевних страждань, хвилювань, погіршень психоемоційного стану, зокрема будь-яких доказів звернення до медичного закладу або відповідного лікаря позивачем не надано. Також позивач не надав суду доказів звернення до будь-якої фізичної особи чи юридичної особи з наміром (пропозицією) укласти договір та відмови цієї особи у працевлаштуванні з мотивів останнього запису у його трудовій книжці, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, просить звернути увагу на імперативний припис ч.3ст.253 КЗпП України (виключно за умови якщо..) неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку. Водночас будь-яких доказів даного факту позивачем не надано. Таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, наявність обставин справи на які посилається позивач як на підставу своїх вимог не доведено доказами, а отже позов є таким що не підлягає задоволенню.

У відповідності до вимог п. 9 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Редакцією ЦПК України від 15.12.2017 року передбачено розгляд трудових спорів в спрощеному проваджені, що вирішується при відкритті провадження у справі за клопотанням позивача.

Разом з тим, провадження у даній справі було відкрите ухвалою суду від 14.04.2017 року, у звязку з чим розгляд справи продовжиться за загальними правилами судового розгляду, встановленими ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та вивчивши заперечення відповідача, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із наданих суду документів встановлено, що позивач звільнений 21.03.2017 року, з наказом про звільнення від 21.03.2017 року ознайомлений, що підтверджується його підписом на наказі. Таким чином позивач звернувся до суду в межах строку визначеного ч.1ст.233 КЗпП України.

Частиною шостою ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що 26.12.2016 року ОСОБА_1 на підставі наказу №34-п від 23.12.2016 року був прийнятий на роботу у ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» на посаду заступника директора, що підтверджується записом у трудовій книжці серії АФ №370126 ОСОБА_1.

Наказом директора ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» від 21.03.2017 року №9-К було звільнено з роботи заступника директора, головного інженера ОСОБА_1 з 21 березня 2017 року згідно ст. 38 за власним бажанням та ст. 40 п.2 у звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді.

Як вбачається із запису у трудовій книжці серії АФ №370126 ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у зв»язку з виявленою невідповідністю займаній посаді, на підставі наказу №9-к від 21.03.2017 року.

Отже, з вищенаведеного встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи з двох підстав, а саме: згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у зв»язку з виявленою невідповідністю займаній посаді, на підставі наказу №9-к від 21.03.2017 року.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.09.1993 року, зареєстрованого в Мін»юсті за №110 від 17.08.1993 року за №110 від 17.08.1993 року з наступними змінами і доповненнями, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункту закону.

Однак, чинне законодавство не передбачає можливості звільнення за більш як однією підставою, визначеною законодавством.

Позивач в судовому засіданні ствердив, що 20.03.2017 року ним, у відділ кадрів підприємства, була подана заява на ім»я керівника підприємства про звільнення його із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП ( за власним бажанням), яка була прийнята. Проте, на наступний день, позивач ознайомившись із наказом про його звільнення дізнався, що його звільнено не тільки за його заявою, тобто за власним бажанням, а ще й за другою причиною звільнення - п. 2 ст. 40 КЗпП України, з виявленою невідповідністю займаній посаді.

Статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров»я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Згідно ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить,що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження

працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з

мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно

до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою

виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази відносно дій відповідача на підставі яких він дійшов висновку про невідповідність позивача займаній посаді, і в яких позивач приймав участь або був з ними ознайомлений, а надана відповідачем довідка №45 від 07.08.2017 року не є належним доказом фактичних даних, які підтверджують недостатню кваліфікацію позивача.

Суд також критично оцінює посилання відповідача на той факт, що виявлена невідповідність позивача зайнятій посаді, тобто неспроможність його виконувати посадові обовязки заступника директора підприємства полягала з причини відсутності у позивача відповідних знань, кваліфікації, навичок та досвіту, оскільки в судовому засіданні було досліджено диплом магістра М17 №029484 позивача, відповідно до якого ОСОБА_1, закінчив у 2017 році Національний університет харчових технологій, здобув кваліфікацію: ступінь вищої освіти магістр, спеціальність «Технології зберігання і переробки зерна», професійна кваліфікація магістр з технологій зберігання і переробки зерна.

Крім того, відповідачем не надано доказів щодо пропозицій позивачу про переведення на іншу роботу.

Таким чином, оцінюючи надані суду докази суд не вбачає підстав для звільнення позивача за підставою виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Так як, відповідач не довів суду в чому полягала невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

За таких, обставин суд вважає, що формулювання причин звільнення з роботи, що внесене ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» до трудової книжки ОСОБА_3 є незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Також суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо зміни формулювання його звільнення зі «Звільнений з роботи згідно ст.38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді» на «Звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України», виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи вищевикледене, підстав для звільнення позивача відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України судом не встановлено.

Позивач в судовому засіданні ствердив, що 20.03.2017 року подав у відділ кадрів підприємства заяву на ім»я керівника підприємства про звільнення його із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП ( за власним бажанням), яка була прийнята без будь-яких зауважень, що підтверджує наявність у позивача бажання звільнитись з роботи за власною ініціативою.

Даний факт відповідачем не заперечується та спростовано належними доказами. Крім того, однією із підстав звільнення ОСОБА_1, яка була вказана відповідачем у наказі та записі у трудовій книжці це «Звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням»

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.03.2017 року по 29.11.2017 року в розмірі 83915,04 грн. з розрахунку 331,68 грн. середньоденного заробітку, то в цій частині позову слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статі.

З аналізу даної правової норми вбачається, що виплата середнього заробітку працівнику можлива лише у випадку, коли формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Позивач в судовому засіданні ствердив, що він звертався до організацій, установ та підприємств з проханням працевлаштування в даний період, йому було відмовлено, однак будь-яких доказів, які б підтверджували даний факт не має.

Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, позивачем не надано суду доказів про те, що зазначене в його трудовій книжці формулювання причини звільнення перешкоджало йому працевлаштуванню, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 21.03.2017 року по 29.11.2017 року, в розмірі 83915,04 грн.

Крім того, що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходить при цьому. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували його моральні страждання, а також будь-яких доказів щодо втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому позов в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн. не підлягає до задоволення.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 38, 40, 233, 235, 237-1 КЗпП України, 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 83, 89, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 п.п. 9, 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати формулювання причин звільнення з роботи, що внесене ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» до трудової книжки ОСОБА_1 незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 в трудовій книжці зі «Звільнений з роботи згідно ст.38 КЗпП за власним бажанням та ст. 40 п.2 КЗпП у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді» на «Звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України».

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТзОВ «Козельщинський комбікормовий завод» на користь державного бюджету України на розрахунковий рахунок № 0001, ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, код класифікації доходів бюджету 22030106 судовий збір в розмірі 704,8 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Козельщинський комбікормовий завод», 39100, Полтавська область, Козельщинський район, смт. Козельщина, вулиця Радянська, 2.

Повне судове рішення складено 07.03.2018 року.

Суддя: Федів Л. М.