Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6209/16-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., МикитюкО.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/6209/16 за позовом ОСОБА_2 до Житомирської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 30 вересня 2016 року, ухвалене головуючим-суддею Колупаєвим В.В. у м. Житомирі,

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5, після якого відкрилась спадщина на згаданий житловий будинок. 19 травня 2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Належність житлового будинку ОСОБА_5 підтверджується договором дарування від 09.02.1959. Однак, право власності ОСОБА_5 не зареєстрував, що в подальшому і стало перешкодою в оформленні спадщини після його смерті. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 30 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (який складається з житлового будинку загальною площею 78,7 кв.м., з яких житлова площа - 53,3 кв.м; літньої кухні літери «Б»; гаражу літери «Д»; літнього душу літери «Е»; вбиральні літери «У»; огорожі №1), в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_3, діючи в інтересах ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, де просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. На думку апелянта, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не встановлені всі особи, що мають відношення до даного житлового будинку, оскільки чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_6 побудував частину спірного де вони і проживали. Тому ОСОБА_4, як спадкоємиця першої черги після смерті свого чоловіка має право на ? частину даного будинку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно договору №35 від 24.01.1954 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, ОСОБА_1. була надана земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.38-39).

14 лютого 1959 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_5 незакінчене домоволодіння, що знаходиться в м. Житомирі по АДРЕСА_2, що складається із незакінченого житлового будинку готовністю 55%. Даний договір нотаріально посвідчений (а.с.18).

В подальшому за рішенням виконкому міськради відбулась зміна в нумерації будинків і назві вулиць, а саме: « АДРЕСА_2», змінено на АДРЕСА_1 (а.с.17).

Право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в органах БТІ не зареєстровано (а.с.19). Згідно обстеження даного об'єкта нерухомості встановлено, що його загальна площа складає 78,7 кв.м., житлова - 53,3 кв.м., до будинку належить літня кухня, гараж, літній душ, вбиральня, огорожа (а.с.26).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.7). Спадкоємцем першої черги є його дочка ОСОБА_2 (а.с.10, 11-12, 13,14). Вона з 22.08.1973 зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_1, тобто в контексті положень ст. 549 ЦК Української РСР є такою, що прийняла спадщину.

Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.05.2016 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього (а.с.15).

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_5 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Як вище зазначалось ОСОБА_5 набув право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 у 1959 році. Ступінь готовності будинку становила 55%. Згідно відомостей, що містяться у матеріалах інвентаризаційної справи №13079 даний житловий будинок був повністю зведений у 1965 році. Відміток про самочинне будівництво у цих матеріалах немає (а.с.20-24,105).

У період 1959-1965 років питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім того, слід врахувати, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 22.01.1979 «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).

Отже, установивши, що набуття права власності на незавершене будівництво та завершення будівництва житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на той час законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте спадкоємиця не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Із наявної в матеріалах справи копії договору дарування від 11.04.1994 року, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, вбачається, що вказана частина житлового будинку належить дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.11.1980 року (а.с.109). Проте, чоловік ОСОБА_4 після якого вона ніби-то успадкувала згадану нерухомість помер значно пізніше - 23 грудня 1996 року (а.с.64). Отже, даний договір дарування є сфальшованим. В подальшому ? частина цього житлового будинку була ще двічі відчужена за договорами дарування, які в судовому порядку визнані недійсними (а.с.166-172).

ОСОБА_4 не надала суду жодних доказів того, що вона або ж її покійний чоловік ОСОБА_6 є власниками або забудовниками ? частини спірного житлового будинку та що даним судовим рішенням порушуються її права власника.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 30 вересня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складено: 12 березня 2018 року