Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 456/509/15-ц

провадження № 61-5122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Стрийська державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року у складі судді Микитчина І. М. від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Богонюка М. Я., Ванівського О. М.,

ОСОБА_5, від 26 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

02 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, третя особа - Стрийська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати

ОСОБА_6 За життя матері належав житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1. 23 січня 1992 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім'я позивача, яким заповіла останньому житловий будинок з господарськими спорудами. У березні 2013 року позивач дізнався, що 02 лютого 2005 року мати змінила заповіт, яким заповіла все своє майно чоловіку ОСОБА_7 Батько відмовився від прийняття своєї частки у спадщині після смерті матері на користь сестри позивача - ОСОБА_4 27 квітня 2010 року державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я доньки ОСОБА_6 - ОСОБА_4 Позивач зазначав, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус не звернув увагу, що житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а чинним сімейним законодавством не передбачено такого виду розпорядження майном як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку у спільному майні. Позивач вважає, що його батько прийняв спадщину після смерті матері. ІНФОРМАЦІЯ_2 року

ОСОБА_7 помер. На момент смерті батька позивач постійно проживав разом із ним, тому він фактично прийняв спадщину після смерті батька.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_4; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області

від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане держаним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У. Т. 27 квітня 2010 року, про спадкування ОСОБА_4 житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний будинок був спільним майном подружжя, а тому у державного нотаріуса не було правових підстав на видачу свідоцтва про право на спадщину на весь будинок після смерті ОСОБА_6, тому що ОСОБА_7 своєю часткою у спільному майні подружжя у законному порядку не розпорядився. Крім того, встановивши факт проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції визнав за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину спірного будинку після смерті ОСОБА_7

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що право розпорядження часткою у майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 67 СК України та не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку у спільному майні.

21 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не перевірено, чи був спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, не звернуто увагу на те, що позивач не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а проживав у окремому будинку, який знаходиться поруч з будинком батька. Крім того, суди не встановили коло спадкоємців, визнавши повністю недійсним свідоцтво про право на спадщину, не вирішили спір щодо спадкового майна.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

07 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 є батьками позивача

ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 січня 1956 року.

За час спільного проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_6 збудували житловий будинок з господарськими спорудами.

ОСОБА_6померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 березня 2013 року (видане повторно).

Згідно із заповітом від 23 січня 1992 року ОСОБА_6 заповіла весь житловий будинок і господарські будівлі своєму синові ОСОБА_3 (а. с. 6).

Згідно із заповітом від 02 лютого 2005 року ОСОБА_6 заповіла належне їй майно, а саме: житловий будинок, господарські будівлі, присадибну ділянку, а також земельний пай у виробничому сільськогосподарському кооперативі ім. Грушевського, розміром 2,30 в умовних кадастрових га, виданого

26 квітня 1996 року в П'ятничанській сільській раді, який буде змінено на державний акт на імя ОСОБА_6, своєму чоловіку ОСОБА_7 Дублікат заповіту замість втраченого виданий 27 лютого 2013 року ОСОБА_3

(а. с. 9).

26 січня 2010 року ОСОБА_7 звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про те, що йому відомо про зміст заповіту ОСОБА_6, посвідченого П'ятничанською сільською радою 02 лютого 2005 року, та про належність йому частки в її спадщині, на належну частку спадкового майна не претендує, від спадкування за заповітом відмовляється, від належної йому за законом частки спадщини відмовляється накористь доньки ОСОБА_4, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує

(а. с. 92).

Позивач ОСОБА_3 відмовився від належної йому частки спадщини після смерті матері ОСОБА_6 на користь його сестри ОСОБА_4, що підтверджується заявою від 16 лютого 2010 року, поданою до Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області (а. с. 93).

27 квітня 2010 року державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У. Т. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її донька ОСОБА_4 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

ОСОБА_7помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що свідчить свідоцтво про смерть від 09 березня 2013 року (видане повторно).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 4, 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним спірне свідоцтво про право на спадщину, суд першої інстанції і апеляційний суд виходили із того, що житловий будинок з господарськими спорудами був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись при цьому на витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, відповідно до якого ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 січня 1956 року.

Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_9, вбачається, що житловий будинок належав померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Стрийської районної ради народних депутатів

27 жовтня 1987 року, зареєстрованого у Стриському міжрайонному бюро технічної інвентаризації № 36 (а. с. 10).

Згідно зі статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина перша статті 24 КпШС України).

Такі ж положення передбачені у статті 57 СК України.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суду порушення статей 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), не з'ясував належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав відповідної оцінки наданим сторонами доказам в їх сукупності.

Дійшовши висновку про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, апеляційний суд не встановив, на якій підставі ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на цей будинок, не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (свідоцтво про право власності від 27 жовтня 1987 року).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про визнання за позивачем права власності на ј частину спірного житлового будинку, виходив з того, що позивач проживав зі спадкодавцем ОСОБА_7 на одному подвір'ї, яке не було поділено між будинками, а тому він вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Однак, апеляційний суд не надав оцінки доводам відповідача про те, що позивач не проживав постійно разом із батьком на час відкриття спадщини, його будинок є сусіднім з батьківським будинком, не встановив реєстрацію місця проживання позивача та ОСОБА_7, не надав оцінки довідці П'ятничанської сільської ради Стрийського району Львівської області від 11 грудня 2015 року (а. с. 163), відповідно до якої за позивачем числиться господарство по АДРЕСА_1 Стрийського району Львівської області та дійшов передчасного висновку про задоволення позову і визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на частину будинку з господарськими спорудами за іншою адресою.

Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину повністю та визнавши за позивачем право власності на ј частину спадкового майна, залишилось невирішеним питання щодо прав на іншу частину спадкового майна.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у справі докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк