№ 207/2435/17
№ 2/207/158/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2018 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади в особі адміністрації Південного району Кам`янської міської ради про визнання членом сім`ї та визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що протягом 10 років він проживав в квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 , який був квартиронаймачем зазначеної квартири (копія особового рахунку додається). В 2017 році ОСОБА_3 помер (свідоцтво про смерть додається). ОСОБА_2 , проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю, вели спільне господарство, у них був сумісний бюджет та спільні витрати. Позивач ОСОБА_2 надавав ОСОБА_3 матеріальну та моральну підтримку. Неодноразово ОСОБА_3 виявляв бажання прописати ОСОБА_2 в зазначену квартиру, однак зареєструватися в цій квартирі ОСОБА_2 не міг, тому що документально не підтверджувались родинні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , але позивач з ОСОБА_3 проживали разом як одна сім`я. Факт спільного проживання підтверджується Актом про проживання від 16.08.2017р.

ОСОБА_2 доглядав за ОСОБА_3 всі ці роки і поховав його. Ще за життя він з ОСОБА_3 зробили технічний паспорт на квартиру (копію додається).

ОСОБА_2 добросовісно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном з 2007 року, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить в квартирі поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні послуги (копії квитанцій додаються).

Квартира є постійним місцем проживання ОСОБА_2 , свого житла він не має. Право на приватизацію не використав.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.85р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням (п.9 Пленуму).

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали

таку згоду.

Згідно зі ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 не може переоформити фінансово-лицьовий рахунок по квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , тому що не має права користування спірною квартирою, поки не буде переоформлено особовий рахунок.

Згідно з ч.2 ст.64 ЖК України до 2 групи членів сім`ї наймача належать фактичні чоловік і жінка й інші особи, що постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_2 протягом 10 років проживав разом з ОСОБА_3 , господарював з ним, вони мали спільні доходи та витрати, ОСОБА_2 доглядав за ОСОБА_3 , коли останній тяжко хворів, і поховав його. Інших родичів чи близьких осіб у ОСОБА_3 не було. В квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 мешкає по теперішній час. Все це свідчить про наявність між ними стійких сімейних відносин.

При таких обставинах ОСОБА_2 просить суд визнати його членом сім`ї наймача, визнавши за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Адже ОСОБА_2 не має можливості скористатись правом, згідно ст.41 Конституції України, в якій зазначається, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права комунальної власності відповідно до закону. А також згідно ст. 47 кожен має право на житло.

За інформацією місцевих органів влади вищезазначена квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кам`янське, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також відсутні особи, які б мали місце реєстрації в зазначеній квартирі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в силу ст.61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення (п.4).

Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст.18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Відповідно до положення про адміністрацію Південного району, саме до повноважень адміністрації відноситься повноваження у галузі обліку та розподілу житла. Також Адміністрація району є юридичною особою публічного права, укладає від свого імені угоди в межах чинного законодавства, може бути позивачем та відповідачем у судах.

Враховуючи вищевикладене, Адміністрація Південного району є відповідним органом у галузі обліку та розподілу житла, а тому є належною стороною по справі про визнання права користування жилим приміщенням.

Також відповідно до рішення міської ради від 26.02.2016 № 101-05/VII «Про здійснення повноважень у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб», на адміністрації Баглійського, Дніпровського та Заводського районів покладено повноваження щодо виконання функцій і обов`язків органу реєстрації фізичних осіб за місцем проживання/перебування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» передбачено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі, серед яких визначено і рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

На підставі викладеного позивач просив визнати його членом сім`ї ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ним право користування жилим приміщенням у квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 як органу реєстрації, здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Зазначила, що відносини між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були як між рідними братами. Спочатку вони працювали разом, а потім почали проживати разом. З часом ОСОБА_3 тяжко захворів, у нього була лейкемія, і тому позивач надавав ОСОБА_3 різну допомогу, доглядав, купував ліки. Позивач вселився в квартиру до ОСОБА_3 як член його родини, вони проживали однією родиною та вели спільний бюджет.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, зазначив, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відповідач не заперечує.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 не проживав з нею однією родиною, так як у них сумісне життя не склалося. Він приходив до них з дочкою лише один раз на місяць, допомагав по господарству, так як їх дочка є інвалідом і їм потрібна була його допомога. Їй також відомо, що з 2007 року ОСОБА_2 проживав однією родиною з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 . У них був спільний бюджет, вони вели спільно господарство, робили ремонт у квартирі, де проживали разом, купували меблі. ОСОБА_2 оплачував витрати за комунальні послуги. ОСОБА_3 хворів на залізодефіцитну анемію на протязі 10 років, а вже десь за рік перед смертю у нього виявлена була онкологічна хвороба. ОСОБА_2 доглядав за ним. Лікування ОСОБА_3 було дорогим і ОСОБА_2 все оплачував. Коли ОСОБА_3 помер, то саме ОСОБА_2 займався організацією його поховання. Після смерті ОСОБА_3 , позивач продовжує проживати в тій же самій квартирі, де вони мешкали разом з ОСОБА_3 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що йому відомо, що ОСОБА_2 фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 сумісно однією сім`єю з ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

ОСОБА_3 сильно хворів та йому була потрібна постійна стороння допомога. З дружиною у ОСОБА_2 стосунки не склалися, тому після нового року у січні 2007 року ОСОБА_2 переїхав у квартиру до ОСОБА_3 . Йому також відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працювали разом, де і потоваришували, з часом ОСОБА_2 переїхав у квартиру до ОСОБА_3 . Оскільки останній хворів, ОСОБА_2 доглядав за ним. В січні 2017 року ОСОБА_3 помер і організацією його поховання займався саме ОСОБА_2 . Йому також відомо, що у процесі спільного проживання ОСОБА_3 виявляв бажання прописати ОСОБА_2 в спірну квартиру, однак зареєструватися в цій квартирі він не міг, тому що документально не підтверджувались родинні відносини. ОСОБА_2 й досі мешкає за адресою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він займається будівельними та різними ремонтними роботами. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він знав з 2015 року. Він розміщував оголошення в газетах на виконання різних ремонтних робіт і так по оголошенню йому зателефонував ОСОБА_2 та замовив ремонт у ванній кімнаті. Він там замінював пластикові труби у квартирі АДРЕСА_2 . Потім в цій же квартирі він міняв електричну проводку. Потім ще через де якийсь час він також приходив до квартири, де мешкали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , так як вони планували встановити пластикові вікна і він проводив відповідні заміри. Перебуваючи в цій квартирі йому було чітко зрозуміло, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають разом однією родиною. За всі виконані ним роботи розплачувався ОСОБА_2 . З часом він познайомився з ними ближче та дізнався, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 раніше працювали разом, товаришували, а потім почали проживати разом однією сім`єю. Коли він приходив до них в квартиру, то йому цілком було зрозуміло, що вони проживають разом. Речі ОСОБА_2 знаходились в цій квартирі, в ванній кімнаті знаходились і його туалетні приналежності. Йому також було відомо, що ОСОБА_3 хворів, а ОСОБА_2 доглядав за ним та займався домашнім господарством, готував їжу та дбав про ОСОБА_3 . З їх слів йому також було відомо, що однією сім`єю вони проживають вже багато років.

Вислухавши у судовому засіданні представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, що підлягають задоволенню, як засновані на законі і підтверджуються зібраними по справі доказами.

Згідно зі ст. 19 Цивільного процесуального Кодексу України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.85р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням (п.9 Пленуму).

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 мешкав однією родиною з померлим ОСОБА_3 з січня 2007 року до смерті останнього в січні 2017р. Проживали спільно за адресою: АДРЕСА_1

Наймачем даної площі є померлий ОСОБА_3 , що підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 (ар.с.12).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (ар.с.11).

Позивач з ОСОБА_3 разом господарювали, у них був сумісний бюджет та спільні витрати. У процесі спільного проживання ОСОБА_3 виявляв бажання прописати ОСОБА_2 в спірну квартиру, однак зареєструватися в цій квартирі він не міг, тому що документально не підтверджувались родинні відносини. Вони були членами однієї родини, вели спільне господарство, робили ремонт у квартирі, що у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Окрім цього дані факти також підтверджуються копіями договору купівлі-продажу шафи-купе від 17.09.2016року та договором купівлі-продажу письмового столу від 11.05.2015р., відповідно до яких замовником меблів був ОСОБА_2 , адреса доставки зазначена: АДРЕСА_1 (ар.с.46, 47).

У судовому засіданні також було встановлено, що саме позивач займався похованням ОСОБА_3 , що підтверджується наданими накладною (ар.с.42), копією лікарського свідоцтва про смерть (ар.с.45)

Факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також підтверджується Актом про проживання від 11.01.2014 р.(ар.с.48) та від 16.08.2017р. (ар.с.36), квитанціями про сплату комунальних послуг (ар.с.4-8).

Після смерті ОСОБА_3 позивач не може переоформити фінансово-лицьовий рахунок по квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і зробити ремонт у цій квартирі, тому що відповідач вважає, що він не має права користування спірною квартирою.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач протягом 10 років проживав разом з померлим ОСОБА_3 , вселився за згодою останнього, інших членів сім`ї, згоду яких мав би отримати позивач - не існувало, оскільки ОСОБА_3 прописаний був один в даній квартирі, що підтверджується особовим рахунком по даній квартирі (ар.с.12). Квартира АДРЕСА_2 була і є постійним місцем проживання позивача, позивач та наймач квартири ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали сумісний бюджет на протязі тривалого періоду часу. Позивач доглядав за ОСОБА_3 , і поховав його. В зазначеній квартирі позивач мешкає по теперішній час. Все це свідчить про наявність між ними стійких сімейних відносин.

При таких обставинах суд може визнати позивача членом сім`ї наймача, визнавши за ним право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно ст.41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права комунальної власності відповідно до закону, а згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Згідно ч.ч. 1-5 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із реєстрацією місця проживання, положення ст. 6 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ст. 6 вищезазначеного Закону України, для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

квитанцію про сплату адміністративного збору;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі).

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Також відповідно до рішення міської ради від 26.02.2016 № 101-05/VII «Про здійснення повноважень у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб», на адміністрації Баглійського, Дніпровського та Заводського районів покладено повноваження щодо виконання функцій і обов`язків органу реєстрації фізичних осіб за місцем проживання/перебування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» передбачено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі, серед яких визначено і рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 49, 81, 82, ч. 4 ст. 206, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до територіальної громади в особі адміністрації Південного району Кам`янської міської ради про визнання членом сім`ї та визнання права користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , членом сім`ї ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою

АДРЕСА_1 , як органу реєстрації, здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М.Юрченко