АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/400/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач Приватне підприємство «Перевізник 17145»,

відповідач ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_5

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перевізник-17145» на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2017 року у складі судді Яценка Г.М., :

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ПП «Перевізник-17145» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 8 грудня 2016 року о 6 годині 15 хвилин на території ПП «Перевізник - 17145» сталася пожежа в боксі для стоянок автобуса. Пожежа виникла в результаті недбалого відношення до своїх посадових обов'язків водія ОСОБА_4, якому автобус ПАЗ-4234 державний номер НОМЕР_1, передано на збереження за договором про повну матеріальну відповідальність від 4 січня 2013 року.

В результаті пожежі ПП «Перевізник -17145» нанесено шкоду на суму 160 000 грн. Пожежею знищено автобус ПАЗ -4234 державний номер НОМЕР_1 вартістю 137 000 грн., зварювальний апарат вартістю 5000 грн. та пошкоджено частину боксу в якому знаходився автобус на суму 18 000 грн.

Пошкоджене пожежею майно на праві власності належить позивачу.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача завдану шкоду в розмірі 160 000 грн., а також 2 400 грн. судового збору та 2000 грн. витрати на правову допомогу.

В ході судового розгляду позивач змінив позовні вимоги та остаточно просив зобовязати ОСОБА_4 відшкодувати завдану шкоду в натурі або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі в розмірі 279 900 грн. на підставі норм Цивільного кодексу України, а саме ст.ст. 1166, 1192 ЦК України та вирішити питання щодо судових витрат.

Зміну позовних вимог позивач обґрунтовував тим, що відповідач своїми неправомірними діями завдав йому шкоди, яка повинна бути відшкодована в повному обсязі за нормами цивільного, а не трудового законодавства.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим що сторони перебували у трудових відносинах і у відповідача відсутні підстави повної матеріальної відповідальності перед позивачем за заподіяну шкоду.

У січні 2018 року ПП «Перевізник-17145» звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову та вирішити питання стосовно судових витрат, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд залишив поза увагою зміну позивачем позовних вимог в частині визначення правових підстав для матеріальної відповідальності ОСОБА_4В за заподіяну ним шкоду.

Зокрема, позивач просив вирішити справу на підставі норм цивільного права, а саме ст.ст. 1166, 1192 ЦК України, однак суд, відмовляючи в позові, вирішив спір, застосувавши норми трудового законодавства, на які позивач вже не посилався як на підставу позовних вимог. Обґрунтовуючи підстави скасування рішення та необхідності стягнення з ОСОБА_4 завданої ним матеріальної шкоди, скаржник просить застосувати норми статей 1166 та 1192 ЦК України, що передбачають загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Також зазначив, що постанова слідчого про закриття провадження в кримінальній справі визначає вину відповідача.

ОСОБА_4 скерував до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що в скарзі скаржник вказує, що він відмовився від договору про повну матеріальну відповідальність, в той же час просить застосувати як норми ЦК України, так і норми КЗпП України. Однак, в ході розгляду справи він змінив лише спосіб виконання відшкодування збитків, а тому вважає правильним висновок суду про застосування норми ст. 134 КЗпП України. Зазначив, що він не відноситься до працівників з якими можливо заключати договір про повну матеріальну відповідальність, тому даний договір є неправомірним відносно нього. Крім того, вказав, що постанова слідчого про закриття провадження у кримінальній справі по факту знищення автобуса пожежею, не є встановленням його вини, оскільки справа закрита за відсутності в його діях складу злочину, а для матеріальної відповідальності винною особою необхідним є вирок суду про визнання вини.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони станом на 8 грудня 2016 року знаходилися в трудових відносинах і відповідач ОСОБА_4 працював водієм у ПП «Перевізник-17145» на автобусі ПАЗ-4234 державний номер НОМЕР_2.

Вказані обставини сторонами визнаються і не заперечуються.

Згідно акту про пожежу вбачається, що 8 грудня 2016 року 6 год. 15 хв. сталася пожежа автобуса ПАЗ-4234, державний номер НОМЕР_2, власником якого є ПП «Перевізник-17145». Причиною пожежі зазначено необережність під час проведення вогневих робіт (відігрівання двигуна та іншого обладнання відкритим вогнем).

Постановою слідчого Лисянського відділення поліції Звенигородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 10 грудня 2016 року закрито кримінальне провадження у звязку з відсутністю складу правопорушення.

Учасниками справи не заперечується факт перебування у трудових відносинах станом на 8 грудня 2016 року.

Такі відносини регулюються нормами КЗпП України.

Звертаючись до суду із даним позовом, ПП «Перевізник-17145», як на підставу задоволення позовних вимог визначив застосування норми статей 130, 134 КЗпП України. Проте, в ході судового розгляду справи змінив позовні вимоги та просив задовольнити позовні вимоги на підставі статей 1166, 1192 ЦК України, обґрунтовуючи це, що договір про повну матеріальну відповідальність відповідача не відповідає вимогам закону, оскільки укладання таких договорів з водіями законом не передбачено.

Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обовязків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обовязків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі - Положення).

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

Відповідно до положень статті 264 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень статті 137 КЗпП України та положень статті 138 КЗпП України щодо обовязку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, в порушення положень зазначених нормативних актів матеріального права виходив лише з відсутності підстав матеріальної відповідальності працівника, однак не визначився і не зробив правових висновків щодо наявності чи відсутності підстав відповідальності відповідача за завдану шкоду, визначених ст..ст. 1166 та 1192 ЦК України та застосування до встановлених правовідносин положень зазначених норм права про що в остаточних вимогах просив позивач.

Частинами 1-3 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода- наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Акт про пожежу не встановлює винних осіб, що є необхідною умовою при покладенні відповідальності на певну особу. Також не встановленою є вина ОСОБА_4 і в постанові про закриття кримінального провадження від 10 грудня 2016 року в зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вбачає, що матеріали справи не містять достеменних доказів вини відповідача у завданні позивачу майнової шкоди, що є необхідною умовою при покладенні відповідальності на певну особу з підстав, заявлених у змінених позовних вимогах.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності вини відповідача у виникненні пожежі, яка сталася 8 грудня 2016 року, тобто не доведено обставину, на яку посилався позивач як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів вважає, що суд не звернув уваги на вказане та помилково дійшов висновку щодо застосування до спірних правовідносин положення ст.134 КЗпП України, не надав оцінки доводам та вимогам позивача щодо його цивільної відповідальності.

В цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

В решті доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення та прийняття нової постанови про задоволення позову, але з огляду на предмет і підстави позову, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, внаслідок чого скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Перевізник-17145» задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2017 року у даній справі - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Приватному підприємству «Перевізник-17145» у позові до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді Н.І.Гончар

ОСОБА_2

ОСОБА_3