Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 653/3557/13-ц

провадження № 61-3327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Хоменко В. Г. від 21 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Базіль Л. В., Кузнєцової О. А. від 26 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 08 березня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого вона передала відповідачу частину грошових коштів у сумі 65 тис. грн, а остання зобов'язалася після проведення остаточного розрахунку у строк до 01 вересня 2012 року провести переоформлення на неї права власності на належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2013 року встановлено, що вищевказаний договір є неукладеним, при цьому ОСОБА_4 у добровільному порядку отримані від неї кошти не повертає, у зв'язку із чим вважає, що остання набула їх без достатньої правової підстави, просила стягнути з відповідача передані нею ОСОБА_4 65 тис. грн та 2 275 грн процентів за користування коштами.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 20 000 грн та проценти у розмірі 582 грн, а в решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що із отриманих в якості передоплати за придбання будинку ОСОБА_4 від ОСОБА_3 коштів у розмірі 110 тис. грн, відповідачем добровільно повернуто останній лише 90 тис. грн, а тому решта суми у розмірі 20 тис. грн підлягає стягненню у судовому порядку в якості безпідставно отриманих коштів, з урахуванням процентів за користування чужими коштами, згідно із статтею 1048 ЦК України. При цьому, місцевий суд вважав підтвердженим факт передачі ОСОБА_4 позивачу іншої частини коштів у розмірі 45 тис. грн у приміщенні банку 28 травня 2013 року в якості повернення боргу.

Справа судами апеляційної інстанції розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 65 тис. грн та процентиу розмірі 1 895 грн 69 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявність обов'язку ОСОБА_4 по поверненню позивачу 60 тис. грн підтверджується письмовою розпискою відповідача, яка нею не оспорювалася.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник вказує на те, що у приміщенні банку нею було повернуто позивачу ще 45 тис. грн, при цьому розписка щодо обов'язку повернення ОСОБА_3 60 тис. грн написана ОСОБА_4 через застосування до неї психічного тиску з боку позивача, а 20 тис. грн стягнутих з неї судом першої інстанції є платою за користування ОСОБА_3 належним їй будинком.

18 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 28 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого сторони досягли попередньої згоди про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, за який позивач до 01 вересня 2012 року зобов'язалася сплатити відповідачу 200 тис. грн, забезпечити збереження будинку, проживаючи в якості квартиронаймача, а відповідач, в свою чергу, після сплати у повному обсязі вартості будинку зобов'язалась оформити договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку (том 1 а. с. 89).

Також встановлено, що вищезазначеним договором підтверджено факт отримання відповідачем від ОСОБА_3 частини коштів у сумі 65 тис. грн у рахунок підтвердження майбутніх договірних відносин.

Крім того, 16 вересня 2011 року ОСОБА_4 підтвердила факт додаткового отримання від позивача грошових коштів у розмірі 45 тис. грн в якості чергової частини платежу за продаж вищевказаного житлового будинку, про що склала розписку (том 1 а. с. 90).

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2013 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 березня 2011 року, при цьому встановлено, що договір купівлі-продажу належного ОСОБА_4 житлового будинку між сторонами є неукладеним (том 1 а. с. 38).

Судами при розгляді даної справи встановлено, що 28 травня 2013 року в Лазурненському відділенні Херсонської філії публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_4 повернула ОСОБА_3 45 тис. грн, які були зараховані останньою на свій банківський рахунок.

Цього ж дня позивач надала письмову розписку, якою підтвердила повернення ОСОБА_4 коштів у сумі 45 тис. грн, яка у свою чергу, надала позивачу розписку, в якій зобов'язалася у строк до 01 вересня 2013 року повернути їй решту суми у розмірі 60 тис. грн (том 1 а. с. 98).

За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, й про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

У частині другій статті 1214 ЦК України із посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір. До того ж, беручи до уваги позадоговірний характер спірних грошових правовідносин, особи позбавлені можливості визначити такий розмір і в договорі.

У частині першій статті 1048 ЦК України, регулюючи проценти за договором позики (грошовим зобов'язанням), законодавець закріпив, якщо цим договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 317 і частиною першою статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням указаних норм міжнародного та національного права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого у частині першій Конституції України та пункті 1 частини третьої статті 2 ЦПК України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у статтях 3 та 8 ЦК України, підлягають нарахуванню проценти за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України.

Під час розгляду та вирішення справи у даних правовідносинах судом апеляційної інстанції правильно враховані ті обставини, що оскількиза договором від 28 березня 2011 року ОСОБА_3 було сплачено ОСОБА_4 110 тис. грн в якості часткової оплати за купівлю належного відповідачу житлового будинку, однак не було проведено нотаріального посвідчення такого правочину та державної реєстрації, у зв'язку із чим він не породжує для сторін права та обов'язки, є неукладеним, що встановлено рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2013 року, томувідповідач зобов'язана повернути ОСОБА_3 суму коштів, сплачену останньою на її користь.

Враховуючи те, що відповідач повернула ОСОБА_3 лише частину коштів у розмірі 45 тис. грн і з огляду на суперечливі свідчення сторін у справі та протиріччя з приводу обставин та місця повернення решти суми коштів і відсутність документальних підтверджень повернення ОСОБА_4 позивачу 65 тис. грн, а також власноруч написану ОСОБА_4 розписку про зобов'язання повернути кошти у розмірі 60 тис. грн до 01 вересня 2013 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо повернення коштів двічі по 45 тис. грн, який з огляду на положення частини четвертої статті 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, не може ґрунтуватися на припущеннях, та правильно стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 65 тис. грн в якості безпідставно отриманих і неповернутих коштів.

Судами попередніх інстанцій правильно відкинуті посилання відповідача на ту обставину, що розписку про повернення решти суми за неукладеним договором написано нею під психічним тиском з огляду на відсутність підтвердження таких обставин належними доказами, згідно із статтями 10, 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, які були чинними на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій. Належними доказами не підтверджено, а також обґрунтовано не взято до уваги доводи ОСОБА_4 з приводу існування обов'язку ОСОБА_3 по оплаті відповідачу 20 тис. грн і 5 тис грн за проживання протягом певного часу у належному їй житлі, через відсутність укладеного між сторонами договору найму, в якому було б досягнуто між ними згоди з усіх істотних умов цього договору, в тому числі щодо строку дії, щомісячної плати, умов та порядку розрахунку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_3 з вищевикладених підстав та з огляду на відсутність достовірних підтверджень, що мав місце факт повернення позивачу з боку ОСОБА_4 коштів у заявленому нею розмірі.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 23 грудня 2016 року було зупинено також виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду до закінчення його перегляду у касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування цього судового рішення, тому виконання рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк