Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 334/5195/16 Головуючий у 1 інстанції: Колесник С.Г.
Провадження № 22-ц/778/733/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Маловічко С.В., судді Гончар М.С., Кочеткова І.В.

при секретарі: Ващенко З.С.

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позову зазначив, що 16 жовтня 1960 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з 2008 року, з цього часу відповідач знаходиться на постійному місці проживання за межами України та повідомила його, що втратила почуття любові до нього і повертатись не збирається. Вважає, що сім'я розпалась остаточно, її збереження є не можливим, у зв'язку з чим просить шлюб розірвати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 грудня 2016 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований 16 жовтня 1960 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстраційної актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 634, розірвано.

Прізвище після розірвання шлюбу відповідачці залишено «ОСОБА_2».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позву відмовити у повному обсязі.

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року справу було призначено до розгляду на 01 лютого 2018р.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15.12.2017р.

В судове засідання апеляційного суду 01 лютого 2017р. з»явився позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3

Адвокат ОСОБА_5, яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_4 на підставі довіреності, надала заяву про відкладення слухання справи, оскільки ОСОБА_4 телефоном просила надати можливість зберегти шлюб, але сама до судового засідання не з»явилась.

Розгляд справи було відкладено на 01 березня 2018р.

В судове засідання апеляційного суду 01 березня 2018р. сторона відповідача не з»явилась, хоча судові повістки спрямовувались ОСОБА_4 та її представнику ОСОБА_5, яка отримала повістку 07.02.2018р. Будь-яких письмових заяв та клопотань ними апеляційному суду надано не було.

Посилаючись у первісно поданій від імені відповідача заяві на те, що обмежена у повноваженнях, ОСОБА_5 не надала цьому відповідних належних доказів.

Натомість, із нотаріально посвідченої довіреності від 29.06.2017р. на представництво ОСОБА_4 слідує, що остання уповноважила адвоката ОСОБА_5 вести її цивільні справи у судах усіх рівнів та спеціалізацій з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, зокрема, з правом підписувати процесуальні документи від її імені, приймати участь у судовому розгляді з правом надавати усні і письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у процесі тощо ( а.с. 81).

Даних, що вказана нотаріально посвідчена довіреність скасована або відкликана, або з будь-яких інших підстав припинена, на час розгляду справи у апеляційного суду не мається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 ЦПК України (ред. від 18.03.2004р.) позивач може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Аналогічні приписи викладені в ч. 1 ст. 58 ЦПК України у ред. від 03.10.2017р.

Отже, колегія вважає, що з огляду на ті обставини, що ОСОБА_4 особисто з Чехії до України з 25.08.2017р.( дата останнього виїзду з України) не приїздила, а всі процесуальні дії у справі з цього часу здійснює її представник, заяв про те, що вона особисто буде з»являтись до суду остання не подавала, а, навпаки, у всіх заявах по суті справи вказувала на свій поганий стан здоров»я та потребу у зв»язку з цим у сторонньому догляді, апеляційний суд зважив на те, що відповідач у цій справі обрала спосіб участі у справі через представника - адвоката ОСОБА_5, на що вказують всі наявні матеріали справи.

Тому колегія не приймає стверджень ОСОБА_5 у заяві від 01.02.2018р., що вона не уповноважена приймати участь у судових засіданнях, здійснюючи представництво ОСОБА_4, а відтак вважає неявку адвоката у засідання 01 березня 2018р. вчиненою без поважних причин, та у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядає справу у відсутності сторони відповідача як такої, що не скористалась цим правом, хоча у всіх заявах наголошувала на таких порушеннях судом першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши надані відповідачем докази, які не були надані з поважних причин, допитавши представника позивача - ОСОБА_3 в якості свідка, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до положень п 3 ч. 3 ст. 376 ЦКУ порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 статті 367 ЦПКУ суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Частиною 3 статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення

подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Стаття 112 СКУ передбачені підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя.

Згідно з ч. 1 вказаної норми, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Та згідно до ч 2 ст. 112 СКУ, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції розглянув справу, вислухавши лише позицію позивача ОСОБА_2

При відкритті провадження у справі суд першої інстанції встановив за даними Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 8). Тому спрямував за цією адресою судову повістку, яку відповідач не отримала. Інших даних щодо адреси відповідача у суду не було.

Між тим, позивач вказував, що ОСОБА_4 перебуває з 2008р. за кордоном.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що не знала про розгляд позовної заяви ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, тому була позбавлена можливості викласти свої заперечення та надати відповідні докази.

Зважаючи на ці обставини, які підтверджуються матеріалами справи, апеляційний суд вважає, що вони є обов»язковими підставами для скасування оскаржуваного рішення у відповідності до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України (ред. від 03.10.2017р.), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5, 6 цієї норми докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За положеннями ч. 1 статті 82 ЦПКУ обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 92 ЦПК України передбачено, що сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Зважаючи на ці положення щодо доказування, повноваження апеляційного суду, неврахування позиції відповідача в ході розгляду справи судом першої інстанції через її відсутність в місці реєстрації в Україні, бажання представника позивача щодо наданням ним пояснень в якості свідка, апеляційний суд здійснює розгляд позовної заяви на підставі тих доказів, які мались у суду першої інстанції, та з урахуваннях письмових пояснень відповідача ОСОБА_4 та долучених нею документів, а також з урахування пояснень ОСОБА_2І в якості свідка.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрували шлюб 16.10.1960р., та дружина взяла собі прізвище чоловіка «ОСОБА_2», актовий запис № 634 ( повторне свідоцтво про шлюб - а.с. 2).

В позовній заяві, поданій до суду 16.08.2016р., ОСОБА_2 вказував, що його дружина

з 2008р. знаходиться на постійному місці проживання за межами України, та повертатись до нього не збирається, оскілки втратила почуття любові. Можливості зберегти сім»ю немає. Подружні відносини між ними припинені з моменту виїзду ОСОБА_4 за кордон, спільне господарство не ведеться. Вважає, що збереження шлюбу є неможливим, не доцільним та суперечить його інтересам, тому просив розірвати шлюб.

Суд першої інстанції повідомляв відповідача ОСОБА_4 за місцем її реєстрації в АДРЕСА_2, де вона зареєстрована з 1981р. до теперішнього часу, але повістки повертались без вручення адресату( а.с. 7, 8, 19).

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 підтримав позовну заяву, примирюватись не бажав, тому суд, ухваливши заочне рішення у справі, задовольнив його позов.

13.07.2017р. представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_8 ознайомилась з матеріалами справи та 11.08.2017р. отримала копію заочного рішення ( а.с 28, 31).

В письмових заявах по суті справи відповідач та її представник ОСОБА_5 вказували, що ОСОБА_4 є особою похилого віку, потребує постійного стороннього догляду та допомоги, у зв»язку з чим було оформлено поєднання з родиною сина та доньки, які постійно мешкають у Чехії. Її чоловік ОСОБА_2 також деякий час мешкав з ними у Чехії, але виявив бажання виїхати до України, де мав на меті завести нову родину ( а.с. 35).

Отже, фактично у цих письмових поясненнях відповідач визнає, що ОСОБА_2 біль-

ше не бажав проживати з нею одною родиною та мав на меті утворення нової сім»ї, у зв»язку з чим виїхав до України.

В заявах по суті справи та апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_4 наголошується на тому, що суд не надав строку для примирення подружжю, тобто не вчинив заходів щодо збереження сім»ї. Але при цьому, наголошуючи на примиренні, ОСОБА_4 не зазначає, в який спосіб таке примирення можливе у зв»язку із склавшоюся ситуацією, коли жодна із сторін не бажає поєднатись у країні місця перебування другого з подружжя.

З цього приводу колегія наголошує на наступних обставинах.

Так, на питання суду з приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо надання строку для примирення під час відкладення розгляду справи у першому судовому засіданні в апеляційній інстанції 01.02.2018р. ОСОБА_2 категорично заперечував, вказуючи, що це неможливо через відсутність такого бажання, фізичної можливості, та наявність у нього інших сімейних стосунків на теперішній час.

Колегія зважує на те, що сторони проживають вже тривалий час у інших країнах, на переїзд один до одного не погоджуються, тому зупинення провадження у справі для надання строку для примирення є недоцільним. При цьому, враховується також той фактор, що ОСОБА_9 стало відомо про рішення суду щодо розірвання шлюбу ще у липня 2017р., тобто півроку назад, але з цього часу будь-яких перемовин з приводу примирення у сторін не відбулось.

З копій паспортних та проїзних документів, наданих ОСОБА_4, вбачається, що остання з 2011р., виїхавши до Чехії, приїздила по одному або 2 рази на рік на нетривалий час та поверталась назад до Чехії ( а.с. 44-50). З копій віз позивача у паспорті вбачається, що він також виїздив та приїздив з Чехії до України і в зворотному напрямку протягом 2011-2014рр., подальших віз надані копії паспортних даних не містять ( а.с. 110-116). Отже, це підтверджує пояснення позивача, що він тривалий час вже мешкає на Україні та повертатись до Чехії не бажає.

У 2017р. ОСОБА_4 перебувала в Україні та в м. Запоріжжі з 20.06. по 25.08.2017р. ( а.с. 51-52), тому мала цілих 2 місяці для примирення з чоловіком ОСОБА_2, у разі чого останній міг відмовитись від позову. Але такі дії нею не вчинялись, та це свідчить на користь тому, що таке примирення між сторонами вже неможливе.

Такі обставини підтверджував сам позивач ОСОБА_2 у інших судових засіданнях, зокрема, у справі про поділ майна подружжя, а також його представник ОСОБА_3 в ході розгляду справи в апеляційному суді.

Допитаний в ході апеляційного розгляду в якості свідка представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надав наступні пояснення.

Він є рідним братом позивача та дуже добре обізнаний про його взаємини із дружиною, оскільки дуже тісно спілкується з братом, надає йому посильну допомогу, придбав йому на теперішній час у зв»язку з судовими процесами слуховий апарат, щоб він міг безперешкодно приймати участь в судових розглядах.

Пояснював наступне. Сторони з 1960р. перебували в зареєстрованому шлюбі. Діти сторін у справі дочка та син виїхали на постійне місце мешкання до Чехії. Протягом декількох років сторони їздили до них погостювати або вдвох, або тільки дружина ОСОБА_4 самостійно.

У 2010р. онука (дитина дочки сторін) запросила до себе ОСОБА_4 в гості, яка поїхала за запрошенням та обіцяла повернутись, але вирішила залишись проживати у Чехії. Фактично ОСОБА_4 запросили доглядати правнуків. З того часу вона мешкає у Чехії, але зберігає реєстрацію в м. Запоріжжі, щоб отримувати пенсію в Україні.

ОСОБА_2 спочатку їздив до Чехії, але бажав залишатись мешкати в Україні. В 2015р.

він зійшовся з іншою жінкою - ОСОБА_10, з якою став проживати однією сім»єю. Вона живе з ним постійно як дружина, а не доглядальниця, у них мається спільний бюджет. ОСОБА_10 працює. Стосунки у них хороші.

Після останньої зустрічні з дружиною ОСОБА_4 в 2017р., яка закінчилась скандалом, ОСОБА_2 остаточно вирішив, що примирятись з нею він не буде. При цьому, ОСОБА_4 обізнана, що він фактично утворив іншу сім»ю, а також, що він бажав розлучитись з нею, на що вона казала, щоб «він знайшов собі бабушку та доживав свій вік».

Такі покази представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 як свідка, допитаного під присягу та кримінальну відповідальність, є доказами у справі, які не спростовуються наявними матеріалами справи, а, навпаки, узгоджуються з ними, та з доводами позивача ОСОБА_2

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що важелів для примирення подружжя не встановлено, сторони не бажають задля збереження сім»ї йти на поступки один одному, зокрема, відповідач, яка на цьому наголошує, але відповідних дій не вчиняє.

Отже, проаналізувавши зміст всіх заяв по суті ОСОБА_4 та її апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що вони носять суто декларативний характер про порушення прав відповідача щодо доступу до правосуддя, але відповідач при цьому не приїздить до України, будучи обізнана про розгляд справи через свого адвоката ОСОБА_11, хоча остання весь час наголошує на тому, що відповідач хоче прийняти участь у судовому засіданні.

Крім того, зазначаючи про те, що суд не вчинив заходів щодо збереження сім»ї, не вказує, в який спосіб це було б можливим з огляду на те, що сторони самі не бажають воз»єднатись як родина, зробивши один одному поступки у визначенні місця їх сумісного мешкання чи то в Чехії, чи то в Україна. Між тим, з їх пояснень письмових ОСОБА_4 та усних ОСОБА_2 слідує, що позивач категорично не хоче їхати до Чехії, а відповідач не бажає виїздити від дітей в Україну.

У позивача фактично склались нові сімейні стосунки в України, звідки виїздити не бажає. Сторони тривалий час перебувають у режимі окремого проживання, та перемовини один з одним не ведуть. У такому становищі між ними не мається відносин, притаманних подружжю: спільності бюджету, спільності господарства, теплих почуттів та підтримки один одного, на що вказує той факт, що після отримання копії рішення про розлучення та перебуваючи в Україні відповідач не скористалась цим для відлагодження стосунків з позивачем, а, навпаки, своєю поведінкою надала йому впевненості щодо неможливості відтворення з нею сім»ї у розумінні статті 3 СК України.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд у відповідності до положень п. 3 ч. 3, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує оскаржуване рішення суду, але за самостійно встановленими обставинами справи приходить до висновку про підставність позову, у зв»язку з чим ухвалює нове судове рішення про його задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та зареєстрований 16 жовтня 1960р. Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 634.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2018р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.