Номер провадження 2/754/2843/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва ЛІСОВСЬКА О.В. розглянувши цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № SAMDN6302 від 21.09.2010 року відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 5 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 36.00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв'язку з чим Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 85 045,88 грн. та судові витрати по справі.

Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у встановлений судом строк надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ніякого кредитного договору між ним та Банком укладено не було, він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у ПриватБанку тільки для того, щоб відкрити і замовити для користування дебетних банківських операцій і платежів платіжну картку «Кредитка Універсальна». Відповідні відносини регулюються договором банківського рахунку. Крім того, не можуть вважатися укладеними кредитні договори, які містять посилання на додатки до них (Правила та умови кредитування, тарифи, тощо), зміст яких розміщений в мережі Інтернет на сайті банку, якщо такі додатки містять істотні умови у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України, ч. 2 ст. ГК України та безпосередньо не підписані сторонами кредитного договору. Разом з тим, відповідач не надавав Банку дозволу на встановлення кредитного ліміту. Підвищення Банком процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в якій чітко вказано, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Крім того, позивач нарахував пеню з пропуском строку позовної давності, який згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України становить шість місяців. На підставі викладеного та ст. 59 ГПК України, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору SAMDN6302 від 21.09.2010 року відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 5 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 36.00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.

Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги твердження ОСОБА_2, щодо не укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, оскільки воно суперечить матеріалам справи, оскільки підписана анкета-заява з застереженням про те, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, є нічим іншим, як договором приєднання у відповідності до ст. 634 ЦК України.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості наданого Банком, відповідач користувався кредитними коштами в межах ліміту встановленого позивачем, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_2 про укладений кредитний договір та змогу його використання.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Як встановлено при розгляді справи, Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1.1.1.5.6 Умов передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку.

Що стосується позиції відповідача щодо незаконності підвищення Банком процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку то суд прийшов до наступного.

Відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов Банк має право змінити Тарифи чи інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк зобов'язаний повідомити про зміни клієнта за 7 днів до вступу змін, якщо протягом 7 днів Банк не отримає повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови.

Згідно з ч. 4 ст. 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Тобто, з Умов слідує, що між позивачем та відповідачем була встановлена саме змінювана процентна ставка, а тому посилання ОСОБА_2 на фіксовану процентну ставку та незаконність її зміни Банком є недоречними та хибними. Крім того, відповідач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що він повідомляв Банк про незгоду із зміною процентної ставки. При цьому, як вбачається з розрахунку відповідач сплачував Банку проценти за зміненою процентною ставкою, що свідчить про його обізнаність щодо зміни ставки та погодженості з нею.

Крім того, як встановлено судом, передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки, що не визначена Тарифами Банка, відбувається внаслідок порушення зобов'язань, зокрема користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов'язали з певною подією - неповерненням кредитних коштів у встановлений у договорі строк.

Таке підвищення процентної ставки є саме реакцією на порушення зобов'язань за договором і не може вважатися таким, що зумовлене збільшенням кредитного ризику, оскільки підвищення кредитного ризику - це ймовірна можливість виникнення ускладнень при виконанні договору, а в даному випадку йдеться про збільшення процентів внаслідок порушення договору.

Оскільки сторони не визначили зазначені проценти як відсотки від суми невиконаного, або неналежно виконаного, або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, то правова природа таких відсотків не може тлумачитись як неустойка (штраф, пеня).

Разом з тим законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов'язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству.

Отже, з аналізу викладеного можна зробити висновок, що підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов'язань за кредитним договором та є відмінними від неустойки.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов'язання за вказаним вище договором не виконав.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно із п. 2.1.1.7.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Відповідач у відзиві на позов зазначив про пропуск позовної давності при нарахуванні Банком пені на, що суд зазначає наступне.

Хоча позивачем в позовній заяві зазначено, що заборгованість за пенею та комісією становить 3 400, 00 грн., однак беручи до уваги розрахунок заборгованості та Умови, вбачається, що сума 3 400, 00 грн. є комісією, а не пенею, а тому вищезазначені посилання відповідача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором станом на 31.10.2017 року у нього виникла заборгованість перед Банком у розмірі 85 045,88 грн., з яких:

- 7 245,48 грн. - заборгованість за кредитом;

- 69 874,41 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 3 400,00 грн. - заборгованість за комісією;

а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 4 025,99 грн. - штраф (відсоткова складова).

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язань і заборгованість за Договором не погашає.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, суд в цілому критично відноситься до відзиву на позов, оскільки він побудований на нормах Господарського кодексу України, Цивільного кодексу та Господарсько-процесуального кодексу України, що є недоречним, оскільки дана справа відноситься до цивільної юрисдикції, а не господарської (щодо застосування ГК України та ГПК України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач умови укладеного Договору не виконує, кредит та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі й з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за Договором на загальну суму 85 045,88 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, ст. 509, 525, 526, 530, 536, 599, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за Договором SAMDN6302 від 21.09.2010 року на загальну суму 85 045,88 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: