Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 537/515/17-ц

провадження № 61-7212 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач -приватне підприємство «Анкар Транс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2017 року у складі судді Сьоря С. І. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у складі суддів: Лобов О. А., Триголов В. М., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Анкар Транс» (далі - ПП «Анкар Транс») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він працював у ПП «Анкар Транс» на посаді диспетчера автомобільного транспорту з 10 грудня 2015 року по 7 грудня 2016 року.

Наказом ПП «Анкар Транс» № 3 від 7 грудня 2016 року був звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Вважав звільнення з роботи незаконним, оскільки в наказі про звільнення відсутні належні обгрунтування вчиненого ним дисциплінарного проступку, зокрема не зазначено які негативні наслідки спричинило підприємству неповідомлення замовника та керівництва про запізнення автомобіля до вантажоотримувача через поломку. Крім того, звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України можливе лише у разі систематичного невиконання працівником трудових обов'язків, які передували звільненню, та правомірного накладення на працівника за такі проступки дисциплінарного стягнення.

Посилаючись на наведене, а також ураховуючи, що наказ про звільнення та трудову книжку він отримав 4 січня 2017 року, просив поновити строк на оскарження наказу ПП «Анкар Транс» № 3 від 7 грудня 2016 року про його звільнення, скасувати та визнати зазначений наказ незаконним, а також поновити його на роботі.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено без наявності на це правових підстав, оскільки не встановлено систематичності невиконання або неналежного виконання ним трудових обов'язків, та не ураховано, що обставини, які стали підставою для звільнення ОСОБА_4 мали місце поза робочим часом. Разом з тим, позивач пропустив передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ПП «Анкар Транс» відхилено, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та пропуск позивачем строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, є законним та обгрунтованим.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2017 року, та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у справах про поновлення на роботі доведення законності звільнення та дотримання встановленої законом процедури звільнення покладається на роботодавця, при цьому останній не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують факт отримання ним трудової книжки в день звільнення. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про порушення ним строку звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки наказ про звільнення та трудову книжку він отримав лише 4 січня 2017 року, а з позовом звернувся 3 лютого 2017 року, тобто в передбачений законом місячний строк.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПП «Анкар Транс» на касаційну скаргу, обґрунтований тим, що доводи ОСОБА_4 про те, що трудові книжку він отримав 4 січня 2017 року не підтверджені жодними доказами, як і не доведено відсутність порушень ним трудової дисципліни.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 10 грудня

2015 року по 7 грудня 2016 року працював на посаді диспетчера автомобільного транспорту у ПП «Анкар Транс».

Наказом ПП «Анкар Транс» № 1 від 1 грудня 2016 року за порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, що мало місце

15 листопада 2016 року до ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. З указаним наказом позивач відмовився ознайомлюватись, про що відповідачем складено відповідний акт.

Відповідно до наказу ПП «Анкар Транс» № 3 від 7 грудня 2016 року

ОСОБА_4 звільнено з роботи за систематичне невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій підставою для винесення наказу про звільнення ОСОБА_4 став висновок, складений за результатами проведення службової перевірки по факту запізнення автомобіля до вантажоотримувача через поломку 6 грудня 2016 року, а також запізнення позивача на роботу на 20 хвилин 6 грудня 2016 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок. Чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконання працівником без поважних причин обов'язків.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Установивши, що обставини, які стали підставою для звільнення позивача (запізнення автомобіля до вантажоотримувача через поломку) мали місце

6 грудня 2016 року поза його робочим часом, а також те, що факт запізнення ОСОБА_4 на роботу 6 грудня 2016 року на 20 хвилин не підтверджений належними та допустимими доказами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_4 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без належних на те правових підстав. При цьому наявність накладеного на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідно до наказу ПП «Анкар Транс» № 1 від

1 грудня 2016 року не є підставою для визнання його звільнення за пунктом

3 частини першої статті 40 КЗпП України законним, оскільки відсутня систематичність порушення ОСОБА_4 обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

У статті 234 КЗпП України не наведено перелік поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Судами установлено, що звільнення ОСОБА_4 відбулося 7 грудня

2016 року, від ознайомлення з наказом про звільнення він відмовився, про що працівниками ПП «Анкар Транс» складено відповідний акт. Згідно відомостей Книги обліку трудових книжок і вкладишів до них, позивач отримав трудову книжку 7 грудня 2016 року, про що проставлена дата в графі «Дата і підстава видачі працівнику трудової книжки при звільненні» та підпис в графі «Розписка працівника в отриманні трудової книжки». З позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_4 звернувся 3 лютого 2017 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

У позовній заяві ОСОБА_4 просив суд поновити йому строк на оскарження наказу ПП «Анкар Транс» № 3 від 7 грудня 2016 року, обгрунтовуючи поважність причин пропуску тим, що наказ про звільнення та трудову книжку він отримав

4 січня 2017 року.

Ураховуючи, що отримання позивачем наказу про звільнення та трудової книжки 4 січня 2017 року не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому такі твердження спростовуються наданими відповідачем копіями Книги обліку трудових книжок і вкладишів до них, що містить відмітку про отримання ОСОБА_4 трудової книжки 7 грудня 2016 року, а також актом, складеним 7 грудня 2016 року трьома працівниками ПП «Анкар Транс» про відмову позивача від ознайомлення 7 грудня 2016 року з наказом про його звільнення та оголошення тексту зазначеного наказу позивачу вголос, правильними є висновки судів про пропуск позивачем без поважних причин встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду із цим позовом.

Відмова позивача від ознайомлення з наказом про звільнення, що зафіксована в установленому законом порядку, не свідчить про наявність у нього обставин, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду.

Відтак, відсутні правові підстави для визнання поважними причини пропуску позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду, а тому суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позову з підстав пропуску зазначеного строку.

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_4 на відсутність у матеріалах справи доказів отримання ним трудової книжки в день звільнення, та неврахування судами попередніх інстанцій того, що у справі про поновлення на роботі доведення законності звільнення та дотримання встановленої законом процедури звільнення покладається на роботодавця є безпідставними, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку обставинам звільнення позивача, а також наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням свідків щодо ознайомлення його з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини справи, надано належну правову оцінку зібраним доказам, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від

22 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник