Справа №489/2940/16-ц 20.03.2018
Провадження №22-ц/784/288/18
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача - Безушко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2017 року, ухвалене головуючим суддею Тихоновою Н.В., у приміщення цього ж суду об 11 год.21 хв. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області, про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 25 червня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за яким йому надано кредит у розмірі 31 448,00 доларів США, що еквівалентно 152 513,37 грн. на строк до 25 червня 2015 року зі сплатою 14,5% річних.

Того ж дня між ними укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав йому кредит у формі кредитної лінії, ліміт якої є рівним 6688 грн.80 коп. на строк до 25 червня 2015 року зі сплатою 20,9% річних.

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №17, відповідно до якого до останнього перейшло право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2008 року.

Вищевказаний договір №0 позивач вважає недійсним та удаваним правочином щодо валюти кредитування, оскільки насправді договір був укладений в національній валюті, а не в іноземній, де окрім відсотків за користування кредитом, комісії за надання кредиту та комісії за обслуговування кредиту банк отримував додатковий прибуток від конвертації коштів національної та іноземної валюти при застосуванні комерційного курсу, а ним здійснені значні переплати в гривнях, що суперечить принципу справедливості та всупереч принципу добросовісності призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Крім того, банком не надано в письмовій формі детальний розпис загальної вартості кредиту, не надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства.

Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25 червня 2008 року також є недійсним та фіктивним правочином, оскільки вчинено без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить визнати недійсними Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25 червня 2008 року та Договір про надання споживчого кредиту №0 від 25 червня 2008 року, укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2017 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ПАТ «УкрСиббанк».

Позивач у суді першої інстанції заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів у суді першої інстанції позов не визнали, вважаючи його безпідставним, також просили застосувати до заявлених вимог позовну давність.

Рішенням цього ж суду від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25 червня 2008 року та Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк».

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. та витрати на проведення експертизи у розмірі 13392 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалення його з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що всупереч положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі не було наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Оскільки вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, а доказів про те, що ці відомості були надані банком позичальнику до укладення кредитного договору - немає, то на переконання позивача є всі підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Позивач також зазначав, що статтями 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які не є справедливими. Такими умовами, зокрема, є в становлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком визначено реальну процентну ставку, яка не відповідає дійсності та не доведено дійсну реальну процентну ставку до відома позивача, під час укладання договору. Крім того, сукупна реальна вартість кредиту визначена відповідачем в одному розмірі, в той час як із аналізу графіка платежів виявляється, що сукупна вартість кредиту більша, ніж та яка визначена в цьому договорі.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з такого.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 ( далі - Правила №168), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ст. 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 25 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, згідно з яким банк зобов'язувався надати останньому, а позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 31448,00 дол. США, що дорівнювало еквіваленту 152513,37 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, при цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту має визначатися в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті, строком до 25 червня 2015 року та сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 14,5% річних (п. п. 1.1, 1.2.2, 1.3.1).

Позичальник зобов'язувався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 600,00 дол. США в день сплати ануїтетних платежів (п. 1.2.2).

Кредит надано позичальнику шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у Банку ( п.1.5 розділу 1 договору).

У відповідності до п. 1.4 розділу 1 цього договору цільове призначення кредиту -для його особистих потреб, а саме: на придбання автомобіля.

За договором купівлі - продажу №1358 від 25 червня 2008 року, укладеного між ТОВ «Автодрим» і ОСОБА_2, останнім придбано автомобіль марки Шкода Октавія, 2008 року випуску, який в якості забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань в повному обсязі передано в заставу ( розділ 2 даного кредитного договору).

Відповідно до п.7.2 розділу 7 цього договору, підписанням останнього позичальник підтверджує, що володіє всіма необхідними документами, що необхідні для укладання договору, та має здатність виконувати його умови. Надані позичальником до банку документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, укладені та/ або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; перед укладанням цього договору отримав від банка інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» ( а.с.28-36 т.1 ).

Укладаючи оспорюваний договір, приймаючи та погоджуючись з умовами запропонованими Банком, ОСОБА_2 цього ж дня підписав невід'ємні частини до нього, а саме додаток №2 до договору «Тарифи Банку», яким визначено розміри комісії та додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту » ( а.с.37,38-41 т.1 ).

Відповідно до Додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту » у графах 7 та 8 зазначено відомості щодо реальної процентної ставки 25.52% та абсолютне значення подорожчання кредиту 29366.02 доларів США, відповідно на дату укладання договору.

З кредитним договором та додатками до нього позивач ознайомлений та ним вони особисто підписані.

23 березня 2009 року додатковою угодою № 1 до договору від 25.06.2008 року Банк надав позичальнику відстрочку по сплаті основного боргу на три місяці з березня по травень 2009 року, на період відстрочення сплачувати відсотки за користування кредитом щомісяця до 25 числа, з 25 червня 2009 року позичальник зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів у розмірі 613,00 дол. США( т.1 а.с.192).

Матеріалами справи підтверджується, що Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав позичальникові кредитні кошти через касу Банку ( т.1 а.с.82).

Крім того, 25 червня 2008 року між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язується надати останньому, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 6688,80 грн., та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі, строком до 25.06.2015 року та сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 20,9% річних (п. п. 1.1, 1.4, 1.5.1).

Відповідно до п.13.1 договору банк не здійснює надання позичальнику траншу у випадку, якщо останній самостійно сплатив страховий платіж Страховій компанії. Для підтвердження сплати страхового платежу СК позичальник, не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати надання Банком чергового траншу подає до Банку відповідну заяву, встановленої форми, що є додатком №2 до цього договору та документ на підтвердження сплати страхового платежу ( т.1 а.с.17-27).

Розділ 7 цього договору містить аналогічні посилання до розділу 7 кредитного договору № 0.

Як вбачається із виписки по цьому кредитному договору позичальникові кошти не видавалися. Вказане підтверджується поясненнями представника Банку, яка вказувала на те, що позичальником сплачено страховий платіж із власних коштів. Таке не заперечується позивачем ( т.1 а.с.197).

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 17, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами перейшло до останнього (а.с.42-46 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2016 року, залишено без змін, з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 497.41 доларів США, що еквівалентно 227 171 грн.07 коп. за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25 червня 2008 року ( т.1 а.с.95-101).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на час укладання оспорюваного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.

Відповідно до ч.2 даної статті, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За приписами частини 4 цієї статті, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1341цс15.

Тобто, у наведеному Законі чітко прописна процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої отримується споживчий кредит та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення.

Із змісту вищезазначеного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25.06.2008 року, де викладені умови, вбачається, що в ньому зазначена вся інформація, визначена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» як обов'язкова.

Уклавши спірний договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25.06.2008 року, ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього Договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Обґрунтовуючи свої вимоги про порушення відповідачем його прав на отримання інформації, позивач посилається на порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( №168).

За положеннями п.3.3. Правил №168 банки зобов'язані в кредитному договорі визначити сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та у грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяг.

Як вбачається із матеріалів справи сторонами узгоджено та підписано «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який є невід'ємною частиною кредитного договору де відображено справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечує отримання Банком очікуваної ставки на дату сплати таких коштів на основі діючого обмінного курсу. Так, графік включає показники щодо сплати основного боргу, процентів та сукупних послуг, пов'язаних з обслуговуванням кредиту.

Вказаний додаток відповідає вимогам п.п.2.1-2.5 Правил №168 щодо надання необхідної інформації.

Приймаючи до уваги вищевикладене, посилання позивача на те, що йому не було надано банком повної інформації про сукупну вартість кредиту є безпідставним та не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з огляду на ст.ст.11.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру реальної процентної ставки, порядку погашення кредиту, кількості платежів та їх періодичності, обсягу платежів на весь час дії договору.

Позивач при укладанні оспорюваного договору мав можливість ознайомитися з ними та його умовами та не погодитися на отримання споживчого кредиту в іноземній валюті.

При цьому, позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору.

Крім того, на момент укладання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання чи отримання кредитів в іноземній валюті на території України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що Банком не визначено реальну процентну ставку та не доведено дійсну реальну процентну ставку до відома позивача як споживача послуг.

Проте, таке твердження є невірним, оскільки пов'язано з невірним тлумаченням і позивачем, і судом як самого терміну реальної процентної ставки, так і вимог діючого законодавства.

Процентна ставка відображує вартість послуги, пов'язаної з грошовим запозиченням, яка встановлюється в процентах до суми запозичених грошей. Залежно від способів грошового запозичення застосовуються різні процентні ставки.

Реальна процентна ставка - це така ставка процента, яка визначає реальну кількість грошей, що її може отримати позикодавець, або кількість товарів і послуг, яку він може купити за цю кількість грошей і не є: ні річною відсотковою ставкою за кредитом, ні платою за обслуговування кредитної заборгованості і не є дорожчанням кредиту (переплатою).

За клопотанням позивача судом першої інстанції проведено судову економічну експертизу. Відповідно до висновку №6400 від 19.07.2017 року показники сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту не відповідають показникам сукупної вартості кредиту, розрахованим експертом відповідно до умов вищевказаного кредитного договору. Реальна процентна ставка 22.07%; абсолютне значення подорожчання кредиту 29 527,33 дол. США.

Реальна процентна ставка, яка зазначена в Додатку №2 до Кредитного договору, складає 25.52%, а значення абсолютного подорожчання кредиту складає 29 366,02 дол. США.

Різниця вказаних показників є незначною, а тому, на думку судової колегії, зазначені обставини не могли вплинути на рішення позивача укласти кредитний договір саме з цим Банком. Тим більше, сама собою реальна процентна ставка - своєрідний показник прибутковості банку, цікавий більшою мірою банку, ніж самому клієнту - адже клієнт платить не абстрактні відсотки, а реальні гроші.

Більш того, і доводи позивача, і висновок суду першої інстанції про те, що розмір реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту є істотними умовами кредитного договору, а відповідач скрив дійсні розмірі вказаних даних, не ґрунтуються на законі, оскільки ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачені такі істотні умови кредитного договору як значення реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту. Більш того, у додатку №2 до кредитного договору детально розписані всі витрати позивача, які пов'язані з кредитуванням.

Таким чином, виходячи із недоведеності обставин щодо невідповідності кредитного договору вимогам ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний правочин укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, ОСОБА_2 перед укладанням договору був повідомлений про всі, передбачені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови кредитування, що вбачається із змісту кредитного договору та додатків до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Вказане свідчить, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились.

Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач у позові посилався на удаваність кредитного договору, оскільки укладення його в іноземній валюті було вчинено для приховання іншого правочину - укладення договору в національній валюті.

Згідно п. 1.1 оспорюваного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 31 448 доларів США. Графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору, також свідчить про те, що валютою зобов'язання було визначено долар США, додатковою угодою між сторонами від 25 червня 2008 року, умовами якої визначено розмір щомісячного обов'язкового платежу 613 дол. США, що також свідчить про те, що валютою зобов'язання є саме долар США.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України - сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Однак, позивачем при зверненні до суду не було надано належних доказів удаваності укладеного кредитного договору у доларах США, оскільки видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обов'язкових платежів в валюті зобов'язання - долар США є правомірними, умови договору виконувались сторонами в гривневому еквіваленті до визначеної суми кредиту в іноземній валюті, що відповідає вимогам закону.

Крім того, доводи позивача стосовно того, що ним фактично кредитний договір був укладений у гривні, але завуальований банком у доларовий кредит, ним нічим не підтверджено, оскільки із дня укладення оспорюваного договору він виконував його, сплачуючи внески в рахунок погашення кредиту у валюті, що свідчить про визнання ним дійсності цього договору і підтверджують фактичні наміри, якими сторони керувалися під час укладання договору.

Обставини визнання, виконання саме таких умов договору встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року, яке є чинним, за яким з ОСОБА_2 на користь ТОВ ФК «Гарантія та Довіра» стягнуто заборгованість за цим договором.

Отже, оскільки самим кредитним договором обумовлена обставина, що грошові кошти надано в іноземній валюті - долар США, він підписаний і виконувався сторонами, а тому наведені в позові обставини не свідчать про удаваність кредитного договору та не можуть бути підставами для визнання недійсними цього договору на підставі ст. 235 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

25 червня 2008 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. На підставі цього договору у разі несплати самостійно позичальником страхового платежу страховій компанії, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у формі кредитної лінії на проведення такої сплати.

Цільове призначення згідно з п.1.6 кредитного договору - це виконання зобов'язань позичальником за договором страхування майна позичальника, яке надано ним в забезпечення виконання зобов'язань перед банком за кредитним договором №----5000.

Оскільки позичальник в день отримання кредиту самостійно сплатив страхові платежі на користь СК « Український Страховий Альянс», то кредитні кошти йому Банком не видавалися. А відтак, зазначені обставини не можуть свідчити про його фіктивність. Зі сторони Банку за цим кредитним договором вимог щодо повернення будь-яких коштів за даним договором від позичальника не заявлялося.

З урахуванням того, що спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент їх укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому виконував умови за кредитними зобов'язаннями, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договорів з додатками та графіком погашення кредиту, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання зазначених кредитних договорів недійсними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування( ч.1 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, позивачем не доведено належними доказами порушення його прав або інтересів відповідачами, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Разом з тим, частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювані кредитні договори укладено сторонами 25 червня 2008 року, отже позичальнику з моменту їх підписання було відомо про умови цих договорів, які ОСОБА_2 просив визнати недійсними. Проте з позовом про визнання договорів недійсними позичальник звернувся лише у червні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності.

Проте позивач не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив.

Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, колегія суддів виходить з того, що з урахуванням обставин, встановлених судом, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити саме у зв'язку з недоведеністю порушеного права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог п.3 ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції від представника ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява про повернення надлишково сплаченої суми судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 270 грн., оскільки на виконання ухвали апеляційного суду від 18 січня 2018 року Банком сплачено судовий збір у розмірі 963 грн.60 коп., замість 693 грн.60 коп.

Підстави повернення судового збору передбачені ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням викладеного, сплачений ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір за платіжним дорученням № від 26 січня 2018 року на суму 963 грн.60 коп., на розрахунковий рахунок № 0002, отримувач - УДКСУ у Миколаївській області, код банку отримувача - 826013, код отримувача - 37992781 підлягає поверненню в розмірі 270 грн., а заява представника Банку задоволенню.

В силу ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» належить стягнути сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1653 грн.60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області, про визнання договорів недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1653 ( одна тисяча шістсот п'ятдесят три ) грн.60 коп.

Заяву представника ПАТ «УкрСиббанк» про повернення надлишково сплаченої суми судового збору за подачу апеляційної скарги задовольнити та повернути ПАТ «УкрСиббанк» 270 грн., сплачених за платіжним дорученням № від 26 січня 2018 року .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст складено 26 березня 2018 року.