Справа № 265/6847/17
Провадження № 2/265/229/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 лютого 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С.С.,

за участю секретаря судового засідання Мамаєвої С.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг, -

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2017 року представник позивача ОСОБА_2, який на підставі довіреності діє від імені позивача ОСОБА_1, звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_1. З 02 липня 2007 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, їм на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частки квартири № 6 у корпусі № 1 будинку № 5 по вулиці 9 Травня в місті Маріуполі. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в даній квартирі та проживав в ній до травня 2017 року. На підставі договорів їм надаються комунальні послуги: з водопостачання та водовідведення від КП «МВУ ВКГ», з газопостачання від ПАТ «Маріупольгаз» та ТОВ «Азовгаз», з постачання електроенергії від ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», також надаюься послуги КП «Комунальник», ККП «Маріупольтепломережа», ККП «КК «Східна» та ПАТ «Укртелеком». З 2014 року відповідач припинив брати участь в оплаті спожитих комунальних послуг. З цього часу комунальні послуги приходяться на імя позивача, що підтверджується копіями квитанцій, незважаючи на те, що позивач є інвалідом 1 групи та має 100% пільги, а відповідач відмовляється вносити плату за комунальні послуги та відшкодовувати свою частку витрат. На теперішній час позивачу у звязку з великою сумою заборгованості по комунальним платежам можуть відрізати газ, світло, воду та стягувати з його пенсії заборгованість по комунальним платежам.

Так, за період з 2016 року по 01 вересня 2017 року заборгованість по комунальним платежам по квартирі № 6 в корпусі 1 будинку № 5 по вулиці 9 Травня в місті Маріуполі склала 5462,40 гривень. Відповідно дана сума складає частку відповідача, оскільки у всіх платіжках враховується 100% пільга на частку позивача.

Враховуючи, що позивач є юридично необізнаною людиною, він вимушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката та витратив 1000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією та актом виконаних робіт адвокатом.

Просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті комунальних послуг в сумі 5462, 40 гривень, та судові витрати на правову допомогу в сумі 1000 гривень.

19 січня 2018 року від представника позивача за довіреністю ОСОБА_2, який діє від імені позивача ОСОБА_1, до суду надійшла уточнена позовна заява до ОСОБА_3 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг. В порядку уточнення позовних вимог зазначав, що сума понесених позивачем витрат по оплаті заборгованості по комунальним послугам складає 6616,91 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи, що позивач має 100% пільгу на оплату комунальних послуг, проте вимушений був сплачувати заборгованість за частку відповідача, щоб йому не відрізали воду, газ та світло, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті комунальних послуг в сумі 6616,91 гривень, та судові витрати на правову допомогу в сумі 1000 гривень.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надавши заяву з проханням справу розглядати за його відсутності, за участю його представника ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, до суду не зявився, від якого до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання жодного разу не з'явився за невідомих суду причин, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації та опублікуванням судових викликів на веб-сайті «Судової влади», про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 липня 2007 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 вересня 2007 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири № 6, розташованої в будинку № 5 корпус 1 по вулиці 9 Травня в місті Маріуполі.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Особливим режимом права власності є право спільної часткової власності. Саме на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу належить квартира № 6, розташована в корпусі 1 будинку № 5 по вулиці 9 Травня в місті Маріуполі.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Як передбачено ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що власник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями пов'язаними зі спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку. Особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

У судовому засіданні не встановлено про наявність між сторонами відповідного договору у розумінні вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України щодо утримання майна, яке перебуває у їх спільній часткові власності.

В даному випадку, відповідач повинен брати участь у таких витратах у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (1/2).

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією відповідного посвідчення.

Відповідно до норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інваліди війни 1 групи мають 100% пільгу по оплаті комунальних послуг. Отже даною пільгою користується і позивач у справі ОСОБА_1, що, зокрема, відображено й у квитанція про сплату комунальних послуг.

Відповідно до вимог ст.ст. 156, 160 ЖК України, витрати з утримання житла несуть власники та повнолітні члени сім'ї власника житла.

Окрім того, за змістом статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки в силу вимог ст. 162 ЖК України наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Незважаючи на те, що у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Враховуючи те, що відповідач зареєстрований та як зазначено у позові, проживав в квартирі у вказаний в позовній заяві період, за який утворилась заборгованість по оплаті комунальних послуг, йому належить 1/2 частки цієї квартири, суд дійшов висновку, що відповідач повинен компенсувати позивачу понесені витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки позивач користується 100% пільгою по оплаті комунальних послуг.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджується долученими до позовної заяви копіями квитанцій та рахунків про те, що позивач ОСОБА_1 за період з 2016 року по вересень 2017 року поніс витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, у тому числі заборгованості, на суму 6 612, 91 гривень, яка складається з оплати за спожитий газ 1346,98 гривень, за послуги водопостачання та водовідведення 639, 31 гривень, за використану електроенергію 56,73 гривень, за послуги централізованого опалення 2920, 47 гривень, за послуги обслуговування будинку 1306, 00 гривень, за телекомунікаційні послуги 43,42 гривень, та послуги з вивозу сміття 300, 00 гривень.

Водночас, суд не приймає у якості доказу з оплати комунальних послуг долучену до уточненої позовної заяви копію чеку Приватбанку про зняття 02.01.2018 року з банкомату за адресою: місто Маріуполь вулиця Урицького, 83 готівкових коштів в сумі 4,00 гривень, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають до стягнення понесені за його частку в спільній частковій власності витрати по оплаті комунальних послуг в сумі 6 612, 91 гривень.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім витрати на оплату професійної правової допомоги в сумі 1000 гривень, сплачені адвокату ОСОБА_4, що підтверджується договором доручення на надання правової допомоги від 29 вересня 2017 року, квитанцією по оплаті правової допомоги в сумі 1000 гривень та актом прийому-передачі виконаних адвокатом робіт.

Також з відповідача ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 гривень, оскільки позивач ОСОБА_1, будучи інвалідом 1 групи, при зверненні суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 12, 13, 76, 80, 89, 141, 263, 265, 268, 280, 281, 285 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення витрат по оплаті комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, понесені витрати по оплаті комунальних послуг в сумі 6 612 (шість тисяч шістсот дванадцять) гривень 91 копійка, та витрати на правову допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістост сорок) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Гноєвой С.С.