АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» березня 2018 року

м. Харків

справа № 642/3132/13-ц

провадження 22ц/790/2159/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року в складі судді Гримайло А.М.,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання виконавчого документа по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з втратою годувальника.

Заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2013 року його позов до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з втратою годувальника - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зазначив, що у зв'язку з частковим задоволенням позову він звертався до вищих інстанцій, Міністерства юстиції України, тому до органів виконавчої служби він своєчасно не звернувся.

Вказав, що при видачі виконавчого листа від 21 грудня 2017 року проігноровано вимоги чинного законодавства та вказано строк пред'явлення виконавчого листа 1 рік, хоча цей строк передбачено в 3 роки. Також у виконавчому листі від 21 грудня 2017 року зроблено описку в поштовому індексі боржника.

Просив поновити пропущений строк для пред'явлення до виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 20000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди з втрати годувальника.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання виконавчого документа - задоволено, поновлено строк пред'явлення виконавчого листа по справі № 642/3132/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з втратою годувальника до виконання.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати і ухвалити нову, відмовивши в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення попущеного строку для пред'явлення до виконання виконавчого документу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що згідно з Законом України «Про виконавче провадження», який діяв до 01 жовтня 2016 року позивач мав право пред'явлення виконавчого листа до виконання протягом року з дня набрання рішенням суду законної сили, а саме з 19 листопада 2013 року до 19 листопада 2014 року, а в редакції цього Закону від 02 червня 2016 року цей строк збільшено до 3 років, який сплинув 19 листопада 2016 року; що судом не наведено поважних причин, на які посилався заявник; що зі змісту ухвали взагалі не вбачається будь - яких причин пропуску процесуального строку, що унеможливлює визнання їх поважними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що оскільки судове рішення не виконано, відмова в задоволенні заяви про поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання є перепоною в завершенні судового провадження.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2013 року, в якому ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року виправлено описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з втратою годувальника - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 200,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2013 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року, в якій ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року виправлено описки, касаційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2013 року - залишено без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову - задоволено, знято арешт з транспортних засобів, належних ОСОБА_2, застосований ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2013 року, як захід забезпечення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2017 року - скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

19 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про видачу виконавчого листа.

На виконання рішення суду 21 грудня 2017 року видано виконавчий лист № 642/3132/13-ц Ленінським районним судом м. Харкова, в якому зазначено строк пред'явлення виконавчого листа 1 рік.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов'язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію закону (пункт 31).

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, строки пред'явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на час видачі виконавчого листа передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Так, причина пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об'єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання на час виникнення спірних правовіносин закінчився у березні 2015 року. Проте, фактично розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди у зв'язку з втратою годувальника закінчився у грудні 2017 року. З заявою про видачу виконавчого листа заявник звернувся у жовтні 2017 року. Виконавчий лист, в якому зазначено, що строк пред'явлення його до виконання один рік, хоча строк до виконання на час його видачі встановлено вже три роки, видано тільки у грудні 2017 року, коли закінчився фактично розгляд цієї справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що судове рішення він не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 він не сплатив, у зв'язку з відсутністю у нього необхідних коштів. Однак, раніше, коли гроші у нього були, він пропонував їх ОСОБА_1, однак той відмовився від його пропозиції.

ОСОБА_1 в свою чергу в суді апеляційної інстанції підтвердив, що рішення не виконано та заперечував проти того, що ОСОБА_2 пропонував йому грошові кошти у рахунок відшкодування шкоди.

Аналізуючи норми права, які вказують на те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист та враховуючи те, що у ОСОБА_1 не було об'єктивної можливості отримати та подати виконавчий документ до виконання у встановлені законом строки (тривалий розгляд справи, пов'язаний з оскарженням судового рішення та розглядом інших заяв по цій справі), і ці причини є поважними, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

За таких обставин згідно статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення першої інстанції - залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст. 375, ст. 381-384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 березня 2018 року.