Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/10242/16-ц

провадження № 61-636св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С., від 18 жовтня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна частково недійними, визнання покупцем за договорами купівлі-продажу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 1995 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб, вони проживали однією сім'єю до 2 квітня 2014 року, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року поділено між ним та ОСОБА_3 частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у їх безпосередній власності у м. Києві.

Також ОСОБА_1 зазначав, що за час шлюбу, за зароблені кошти від трудової діяльності та продажу іншого майна, подружжям набуто нерухоме майно у м. Одесі, а саме: квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, машиномісце НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

З ініціативи ОСОБА_3, для зменшення податкового навантаження на подружжя, договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна від 11 лютого 2011 року, від 25 липня 2012 року та від 12 вересня 2012 року оформлювалися на її батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_7, однак спірна нерухомість придбавалась ним та ОСОБА_3 для власних потреб, їх вартість сплачувалась з їх, як подружжя, спільних заощаджень та від трудової діяльності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до вищевказаного нерухомого майна не мають ніякого відношення, ніколи не вселялись у квартири та в них не проживали, машиномісцем не користувались, коштів на придбання даної нерухомості не мали, як і причини для її придбання. На період придбання нерухомості ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вже тривалий час були пенсіонерами, отримували невеликий дохід, заощаджень для придбання спірної нерухомості не мали.

До укладення договорів купівлі-продажу спірної нерухомості саме він та ОСОБА_3 обговорювали умови купівлі-продажу нерухомості, їх ціну, а оглядав квартиру його рідний брат - ОСОБА_8, який постійно мешкає у м. Одесі, натомість, ОСОБА_2 та її померлий чоловік - ОСОБА_7, участі в огляді нерухомості для купівлі та в підготовці укладення договору не приймали. Крім того, спірною нерухомістю після її купівлі користувалися вінта їх спільна з ОСОБА_3 неповнолітня дитина. Вінта ОСОБА_3 проводили ремонт житла, оплачували житлово-комунальні послуги.

Після розірвання шлюбу та поділу майна, що знаходиться у м. Києві, на його пропозиції щодо позасудового поділу частини спільної сумісної власності у м. Одесі, відповідачі відмовились та взагалі заперечили, що це майно фактично належить йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 11 лютого 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 25 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, укладений 12 вересня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати зазначене майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Свяченої Ю. Б. від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Визнано покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним 11 лютого 2011 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Визнано покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеним 25 липня 2012 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, укладений 12 вересня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Визнано покупцем за договором купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, укладеним 12 вересня 2012 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3: квартири АДРЕСА_2; машиномісце НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що наслідком оформлення спірної нерухомості на ОСОБА_2 та ОСОБА_7 стало виникнення розбіжності між волею реального покупця та її зовнішнім виявом, тому такі правочини є недійсними у силу статей 203, 215 ЦК України в частині покупця з моменту вчинення правочину, а також нікчемними (стаття 236 ЦК України). Належними покупцями за спірними правочинами у силу статті 60 СК України є колишнє подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки спірна нерухомість придбана за час шлюбу, за їх спільні грошові кошти та для потреб родини.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що договори купівлі-продажу підписані особисто ОСОБА_2 та її померлим чоловіком - ОСОБА_7, як покупцями, вони відповідають нормам цивільного законодавства, позивачем дані обставини визнані, однак у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, останній не довів ні те, що спірне майно було придбано за його грошові кошти, ні те, що він був стороною оспорюваних правочинів.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційний суд Одеської області безпідставно не взяв до уваги подані ним належні докази на підтвердження наявності у колишнього подружжя спільних грошових коштів на придбання спірного нерухомого майна та зазначив, що він посилався лише на показання свідків, не надав суду жодного письмового доказу.

Також апеляційний суд не врахував показання свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, про те, що покупці, зазначені в спірних договорах купівлі-продажу, участі в пошуку квартири для купівлі та визначенні істотних умов договорів не приймали, докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 та її померлий чоловік - ОСОБА_7, нерухомістю не користувались, не розпоряджались, не були зареєстровані та не проживали у спірному житлі.

Разом з тим апеляційний суд безпідставно не звернув уваги на те, що у ОСОБА_3 був намір приховати справжніх покупців за оспорюваними правочинами, що підтверджується довіреністю від 22 серпня 2013 року, виданою нею на ім'я ОСОБА_8, в якій вона підтверджує, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя та було лише оформлено на її батьків.

Крім того, він дізнався про своє порушене право лише після розірвання шлюбу та початку поділу спільного майна, при цьому станом на серпень 2013 року, ураховуючи довіреність від 22 серпня 2013 року, його право спільної сумісної власності на спірне майно визнавалось ОСОБА_3, тому ним не пропущено строк позовної давності.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Погодились з висновками суду щодо недоведеності позивачем того, що спірне майно було придбано за його грошові кошти і що саме він є покупцем за оспорюваними правочинами.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 18 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого вони мають сина - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вартістю 387 тис. грн.

25 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, вартістю 602 888 грн.

19 вересня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 89 500 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частину спільно нажитого майна подружжя, яке знаходилось у їх власності у м. Києві.

Згідно з частинами першою, другою статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до розгляду доказу, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 59 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, позивач повинен надати відповідні докази в спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців.

Проте, ОСОБА_1 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано ним та ОСОБА_3 і за їхні, як подружжя, спільні заощадження від трудової діяльності.

Матеріали справи не містять доказів того, що продавці спірного майна отримали грошові кошти саме від ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Разом з тим сам по собі факт наявності у позивача можливості придбати спірне нерухоме майно не може бути належним і безспірним доказом того, що саме він є його покупцем.

Крім того, частиною третьою статті 244 ЦК України встановлено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Так, довіреність є підтвердженням того, що одна особа діє в інтересах іншої з певними правами та обов'язками, а належність цих прав і обов'язків особі, яка видала довіреність, повинна доказуватись певними документами і даними.

Отже, довіреність як документ за своєю природою не містить даних, які встановлюють будь-які факти стосовно належності особам права власності на рухоме чи нерухоме майно, тому довіреність від 22 серпня 2013 року, видана ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_8, не є доказом у розумінні статей 58, 59 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, того, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя.

Також законодавством не встановлено обов'язку власника квартири проживати та реєструвати місце проживання в ній, оскільки покупець нерухомого майна має право користуватись ним на власний розсуд, чим спростовуються в цій частині доводи касаційної скарги.

В Україні діє Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення спірних правочинів мало на меті виключно реєстрацію права власності на ОСОБА_2 і ОСОБА_7 без надання їм права користування та розпорядження майном є безпідставними, оскільки документально ці доводи не підтверджені, відповідні договори про таку домовленість не укладались.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що на час придбання спірного майна ОСОБА_2 не мала, крім пенсії, інших доходів, а ОСОБА_7, крім пенсії, отримував як працевлаштований на підприємстві інвалід, оскільки ґрунтуються виключено на припущеннях позивача, що заборонено процесуальним законом (частина четверта статті 60 ЦПК 2004 року).

Відсутні в матеріалах справи докази того, що ОСОБА_3 мала намір приховати справжніх покупців за оспорюваними договорами купівлі-продажу, а майно придбано на тих умовах, що воно буде використовуватись виключно для потреб подружжя: ОСОБА_1 і ОСОБА_3, та їхніх синів. Зазначені доводи спростовані ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу. Отже, позивач таких доводів не довів, а тому в цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Крім того, касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про скасування рішення суду та відмову в позові, оскільки у разі пред'явлення вимоги про переведення прав та обов'язків покупця, то належним способом судового захисту є саме така вимога, а не визнання договору недійсним (пункт 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк