Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 713/1138/15-ц

провадження № 61-3692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічними позовними вимогами) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічними позовними вимогами) - ОСОБА_1,

відповідач (третя особа за зустрічними позовними вимогами) - ОСОБА_2,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Міцнея В. Ф., Височанської Н. К.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 рокупублічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CVHMAK 38171109, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 65 044 доларів 15 центів США на строк до 12 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2, що випливають з основного договору, з ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Всупереч нормам закону та умовам кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку не здійснювала. Станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 245 165 доларів 93 центи США, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 47 769 доларів 89 центів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 49 168 доларів 10 центів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 3 776 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 144 451 долар 94 центи США.

Відповідно до умов договору поруки ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором № CVHMAK38171109, яка була залишена без задоволення.

Просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 245 165 доларів 93 центи США, що за курсом на 28 травня 2015 року становить 5 158 291 грн 17 коп.

У вересні 2016 року ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_5, звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з кредитним договором між банком та ОСОБА_2, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 65 044 долари 15 центів США на строк до 12 серпня 2014 року, ОСОБА_2 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, що встановлені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, станом на 28 травня 2015 року процентну ставку за користування кредитом було збільшено з 12,00 % до 14,04 % з 01 листопада 2008 року, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1

Збільшення розміру відсотків за користування кредитом призвело до збільшення суми платежів та відповідно розміру пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Пунктом 13 договору поруки передбачено, що зміни і доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди, якої укладено не було. ОСОБА_1 не надавав згоди на зміну умов договору у формі збільшення розміру процентів за користування кредитом та відповідно не був повідомлений про збільшення обсягу свого зобов'язання.

Просив визнати договір поруки, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 за кредитним договором № CVHMAK38171109, припиненим.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано поруку, що виникла з договору поруки від 13 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № СVHMAK38171109, припиненою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з висновком судово-почеркозначої експертизи від 01 березня 2016 року № 49-к підпис в заяві на видачу готівки від 13 серпня 2007 року виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням її підпису, тому доказів про отримання нею коштів немає. Також немає доказів того, що ОСОБА_2 здійснювала платежі щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та, визнаючи поруку припиненою, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок одностороннього збільшення банком відсотків збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1, що при підписанні договору поруки не було обумовлено сторонами.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № СVHMAK38171109 у розмірі 47 769 доларів 89 центів США, що згідно з курсом НБУ на 14 червня 2016 року становить 1 192 751 грн 14 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом, у розмірі 39 814 доларів 53 центи США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 червня 2016 року становить 994 116 грн 30 коп., заборгованість із комісії в розмірі 3 776 доларів США, що згідно з курсом НБУ на 14 червня 2016 року становить 94 281 грн 74 коп, та пеню в розмірі 871 471 грн 64 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відшкодування сплаченого судового збору 7 673 грн 40 коп.

У решті рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задольняючи частково позов в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок експертизи, а саме відповідь на поставлене судом питання, не може змінити чи спростувати обґрунтованості заявлених вимог банку, які підтверджуються матеріалами справи і не спростовані відповідачем належними доказами того, що банк не виконав умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів на придбання автомобіля. Тобто, відповідачі належним чином не спростували доводів банку про отримання грошових коштів за кредитним договором та не надали належних доказів на підтвердження своїх заперечень.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3, який представляє інтереси ОСОБА_2, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції обґрунтовуючи суми стягнення заборгованості, обчислив їх розмір станом на 14 червня 2016 року та всупереч нормам права стягнув грошові кошти в іноземній валюті. Не встановив факту перерахування кредитних коштів, які належали ОСОБА_2, автосалону ТОВ «Карпати Автоцентр». Не встановив обставин, що саме за кредитні кошти ОСОБА_2 придбала автомобіль у ТОВ «Карпати Автоцентр». Крім того, суд не врахував та не розглянув заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності. Не встановив фактичних обставин щодо правильності нарахування сум заборгованості. Не перевірив правильність розрахунків пені з урахуванням вказаного в договорі порядку її нарахування, не з'ясував, з якого часу нараховується пеня, чи дотримано позовну давність, визначену пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CVHMAK38171109.

Згідно з договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 65 044 долари 15 центів США, з яких 42 486 доларів США - на купівлю автомобіля, 6,81 дол. США - на сплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2 794 долари 86 центів США - на сплату страхових платежів, 424 долари 86 центів США - винагорода за надання фінансового інструмента та 19 331 долар 62 центи США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, з кінцевим строком повернення 12 серпня 2014 року.

Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені у кредитному договорі.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

14 серпня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувало кредитні кошти автосалону ТОВ «Карпати Автоцентр» в розмірі 214 559 грн з таким призначенням: оплата за автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT В6 згідно з рахунком-фактурою від 08 серпня 2007 року № КА00000106, платником зазначено ОСОБА_2

Суд встановив, що кредитні кошти в розмірі 42 487 доларів США були конвертовані в гривню та перераховані автосалону ТОВ «Карпати Автоцентр», що є доказом отримання ОСОБА_2 кредитних коштів на придбання автомобіля.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не спростували доводів банку про отримання грошових коштів за кредитним договором.

Проте повністю погодитися з таким висновком не можна, оскільки він суперечить встановленим обставинам справи та зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно частини 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суди встановили, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT В6, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав на праві власності поручителю ОСОБА_1, для задоволення грошових вимог банку за кредитним договором (а. с. 78-79).

Однак суди не з'ясували, чи виконано це рішення суду про звернення стягнення на автомобіль.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору № CVHMAK38171109 закінчився 12 серпня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції посилається на розрахунок заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № СVHMAK38171109 у розмірі 47 769,89 доларів США.

Апеляційний суд, належним чином не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості, не перевірив розмір процентів, які нараховані після закінчення строку дії договору, не з'ясував, за який період нараховано пеню та не встановив, чи не заявлено позивачем позовні вимоги у цій частині за період, що перевищує визначений умовами договору строк.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003 цс 15.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку та не дослідив всіх її складових та періоду, за який вони нараховувались.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява від 04 серпня 2015 року, подана представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5, в якій він просив на підставі пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо нарахування пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором (а. с. 34, 76-77, Т. 1).

Однак, судом вказану заяву не розглянуто.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог статтей 212-214 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин. Постановив рішенням з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується та Верховним Судом не переглядається.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2про стягнення заборгованості скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило