Справа №490/831/17 23.03.2018
Провадження №22-ц/784/221/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/831/17
Провадження № 22-ц/784/221/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2017 року, постановлене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду о 17 год.02 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.06.2014 року № 2-57 вона є власником житлового будинку АДРЕСА_3 13.02.2004 року до будинку був зареєстрований її дядько ОСОБА_2 та 31.05.2005 року його дружина - ОСОБА_3. Крім відповідачів, у будинку зареєстрований та проживає її двоюрідний брат - ОСОБА_4. Відповідачі проживали у житловому будинку до жовтня 2014 року, після чого відповідачі зібравши свої речі, переїхали проживати до Новоодеського району у АДРЕСА_4, де мешкають до теперішнього часу. На її неодноразові звернення і прохання виписатись (знятись з реєстрації) з належного їй житлового будинку, відповідачі не реагують. Відповідачі не проживають без поважних причин за місцем своєї реєстрації з жовтня 2014 року, що підтверджується висновком Центрального відділу поліції ГУ Національної поліції, та може бути підтверджено показаннями свідків. Також позивачка зазначила, що на сьогоднішній день вона має важке матеріальне становище і їй дуже важко оплачувати комунальні послуги за відповідачів. На підставі викладеного, просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особами, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_5

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представники позивачки підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

3-я особа ОСОБА_4 також не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд повинен був захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції, яка передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду в повній мірі зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2007 року власником житлового будинку АДРЕСА_6 була ОСОБА_5

Крім того, суд вважав встановленим згідно пояснень сторін та свідків у судовому засіданні те, що на той час з нею проживали онучка ОСОБА_1, а також син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_4 Відповідачі та 3-я особа ще за життя бабусі та за її згоди здійснили добудову приміщення кухні та іншого допоміжного приміщення, площею 17 кв. м, облаштували відокремлення двох кімнат будинку, окремий вхід та повністю зробили ремонт тієї частини будинку з добудовою, де постійно проживали.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті за заповітом власником будинку в цілому стала позивачка ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05.06.2014 року. Згідно довідки ТОВ «Соляні» відповідачі в даному будинку зареєстровані з 2004 року. Позивач має інше зареєстроване місце проживання. Відповідачі на праві власності іншого житла не мають. Відповідачі вселилися та проживають в спірному будинку з дозволу попереднього власника будинку.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що майже не бачать відповідачів у будинку, проте в будинку в останній час не були та підтвердити, чи наявні там їх речі і що вони дійсно втратили зв'язок зі спірними житловим приміщенням - не можуть. В той же час вони підтвердили наявність останнім часом неприязних стосунків між матір'ю позивачки ОСОБА_6 та відповідачами.

Проаналізувавши дані обставини по справі, а також положення ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що відповідачі постійно не проживають в спірній квартирі з поважних причин, а саме через неприязні та напружені стосунки саме з матір'ю позивачки. При цьому позивачка, яка мешкає за межами України, не довела, що має потребу в використанні спірної квартири для власного проживання, а за відсутності у відповідачів власного житла вони не мають можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. Крім того, позивачем достеменно не була доведена втрата відповідачами зв'язку зі спірним житловим будинком.

Також, суд виходив з того, що положення статей 383, 391 ЦК України (в редакції на час постановлення рішення суду) передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України (в редакції на час постановлення рішення суду), статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин - в будь-який час.

Тому, оскільки відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, положень ст. 11 ЦПК України (в редакції на час постановлення рішення суду), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а позивачем заявлені вимоги саме про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає більше року без поважних причин за ст. 405 ЦК України (в редакції на час постановлення рішення суду), а не про захист права власності, то в межах заявлених позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вимог в межах заявлених в установленому законом порядку позовних вимог по даній справі відповідає законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Проте підстави, викладені в рішенні суду на обґрунтування такого висновку, не відповідають матеріалам справи та встановленим обставинам по справі.

Суд згідно положень ст. 11 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) дійсно розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, а відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України(в редакції на час ухвалення рішення), які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку № 22 по вул. Лагерній в м. Миколаєві, власником якого вона є, на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України, як таких, що не проживають в будинку без поважних причин більше року, а саме з жовтня 2014р.

Стаття 405 ЦК України містить положення про те, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ( ч.1). Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом ( ч.2).

Отже, дана норма права регулює взаємовідносини саме власника житлового приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, стосовно їх права користування цим житлом та підстави втрати їх права користування житлом власника.

При розгляді справ даної категорії перш за все необхідно з'ясувати чи є відповідачі членами сім'ї власника житла, чи проживають вони в спірному житловому приміщенні, а у разі не проживання в житловому приміщенні - строк не проживання та причини відсутності понад встановлені законом строки.

У справі, яка переглядається, суд виходив з того, що відповідачі є членами сім'ї власника житла, а також з того, що вони не проживають постійно в будинку з поважних причин, а саме через неприязні стосунки з матір'ю позивачки, та з того, що позивачка не довела, що вони остаточно втратили зв'язок із спірним житловим будинком.

Однак, згідно ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Проте, приймаючи рішення по справі, суд не врахував, що спірний житловий будинок ще за життя колишнього його власника - ОСОБА_5 був реконструйований, в ньому була зроблена прибудова, облаштовано 2 окремих входи та здійснено відокремлення однієї половини будинку від другої шляхом закладення дверного пройому, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції копією технічного паспорту будинку.

Як пояснили в суді відповідач ОСОБА_2 та 3-я особа ОСОБА_4 (син відповідачів) на час смерті ОСОБА_5 вони жили своєю сім'єю в одній із відокремлених половин будинку. Позивачка близько 20 років не проживає в будинку, тому ні на час смерті ОСОБА_5, ні після цього в будинку не жила, так як має інше житло, де і зареєстрована, а саме за адресою - АДРЕСА_1. Дані пояснення підтверджені поясненнями свідка ОСОБА_7

Із оглянутої в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції копії домової книги на спірний будинок вбачається, що позивачка була виписана із спірного будинку 19 грудня 1997 року на АДРЕСА_2. Дана квартира згідно пояснень ОСОБА_6 (мати позивачки) належить на праві власності позивачці.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_2 та 3-ї особа ОСОБА_4 вони хоч і є родичами позивачки, але ніколи спільно з нею в спірному житлового будинку не проживали та не були пов'язані з нею спільним побутом. Після смерті ОСОБА_5 залишилися проживати в будинку, так як у них не має іншого житла, а також тому, що за життя колишнього власника будинку (ОСОБА_3.) відповідач ОСОБА_2 витратив значні кошти на реконструкцію та ремонт будинку, тому вважає, що це дає йому та його сім'ї право на проживання (з урахуванням обіцянок покійної та матері позивачки) чи на компенсацію понесених ним витрат.

Пояснення представників позивачки про те, що позивачка якийсь час після смерті бабусі ОСОБА_5 жила в будинку саме однією сім'єю з відповідачами не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. При цьому вони не змогли пояснити навіть який саме час позивачка взагалі чи до, чи після смерті бабусі проживала в будинку. Крім того, представник позивачки ОСОБА_6 спочатку пояснила, що позивачка дозволила відповідачам та їх сину, як родичам, проживати деякий час в будинку до вирішення питання про можливість їх подальшого проживання в будинку чи виселення. А потім стала стверджувати, що якийсь час позивачка жила однією сім'єю з відповідачами, але доказів цього не надала.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 також не змогли підтвердити факт сумісного проживання сторін саме однією сім'єю, а також факт того, що відповідачі були пов'язані спільним побутом з позивачкою. Їх пояснення з цього приводу були суперечливими, а ОСОБА_9 знає про це взагалі тільки з розмов інших сусідів.

Крім того, із пояснень відповідача ОСОБА_2 та 3-ї особа ОСОБА_4 вбачається, що сім'я ОСОБА_4 фактично живе однією сім'єю з батьками ОСОБА_4, які тільки на літній час тимчасово виїжджають проживати в село. А рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про виселення встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_10 та їх син ОСОБА_11 не мали сімейних стосунків з позивачкою, тобто не були членами її сім'ї.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом) та ч.4 ст. 82 ЦПК України діючої редакції обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що матеріалами справи встановлено, що позивачка є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає в іншому житловому приміщенні; відповідачі вселилися до належного позивачці спірного житлового будинку за згодою колишнього власника будинку та спільно з позивачкою в спірному житловому будинку не проживали, спільним побутом з нею пов'язані не були, отже не були членами її сім'ї в розумінні положень ст. 405 ЦК України та статей 64, 156 ЖК УРСР.

За таких обставин висновок суду про те, що сторони по даній справі на час отримання колишнім власником житлового будинку в 2007 році свідоцтва про право на спадщину проживали разом з нею в спірному будинку, а також про те, що після смерті ОСОБА_5 сторони по даній справі проживали в спірному будинку однією сім'єю, не відповідає матеріалам справи.

Отже, з огляду на сутність встановлених правовідносин сторін, на них не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку, що відповідачі були членами сім'ї позивачки, а тому її право підлягає захисту саме в обраний нею спосіб, тобто шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірному будинку саме на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України як членів сім'ї власника будинку, які більше визначеного законом строку не проживають в ньому без поважних причин.

Тобто, суд, не перевіривши, чи були відповідачі членами сім'ї власника та чи набули вони права користування будинком саме як члени сім'ї нового власника будинку, а відтак не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідачів не з підстав, зазначених вище в тесті постанови апеляційного суду, а з підстав недоведеності факту постійного не проживання відповідачів в спірному будинку більше року без поважних причин та втрати ними зв'язку з будинком, тому рішення суду слід змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог і вважати підставою відмови в позові зазначені в тексті постанови висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідачі не були членами сім'ї позивачки, а тому її право не підлягає захисту саме в обраний нею спосіб, що не позбавляє позивачку права звернутися до суду з позовом про захист своїх прав власника в інший, передбачений законом спосіб.

При зміні рішення з зазначених підстав робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги колегія суддів вважає недоцільним, так як вони не мають самостійного правового значення в межах заявлених позовних вимог без встановлення факту про те, що відповідачі були членами сім'ї позивачки.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не має. Проте, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів вважає необхідним згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2017 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного її тексту в порядку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 березня 2018р.