справа № 278/3144/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 березня 2018 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., за участю секретаря Кушнір М.С., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив:
визнати незаконним та скасувати наказ командира в/ч А 1724 № 24 від 4 лютого 2016 року про звільнення позивача з даної військової частини у зв`язку з призовом до Збройних Сил України;
поновити його на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення у вказаній військовій частині;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 4 лютого 2016 року.
Заявлені вимоги обґрунтовані автором позову наступним. З липня 2014 року працював у в/ч НОМЕР_1 на посаді завідуючого сховищем цеху, а з березня 2015 року на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення. У лютому 2016 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Цього ж місяця, під час дії особливого періоду, заявник уклав з МОУ в особі командира в/ч НОМЕР_2 контракт про проходження військової служби, яку проходить і по даний час. Вважає, що на час особливого періоду не міг бути звільнений на підставі вказаної норми закону, а тому має бути поновлений на роботі зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Представник відповідача направив відзив на зазначений позов, яким у його задоволенні просив відмовити, адже, як вказує, звільнення позивача відповідало діючим на той час вимогам трудового законодавства.
Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідив матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.
14 липня 2014 року позивача прийнято на роботу до в/ч НОМЕР_1 на посаду завідувача сховища цеху (ремонту електротехнічного обладнання) (а.с.9). 18 березня 2015 року його переведено на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення вказаної військової частини (зворот а.с.9). 4 лютого 2016 року заявника звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на військову службу (а.с.10).
У лютому 2016 року між позивачем та в/ч НОМЕР_2 укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ (а.с.15-16), де станом на 15 грудня 2017 року останній і проходить військову службу (а.с.14).
3 серпня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про вжиття заходів щодо поновлення його на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 з 4 лютого 2016 року та виплату йому середнього заробітку з 9 лютого 2016 року (а.с.11). Заява обґрунтована аналогічними з даним позовом підставами. Листом від 19 серпня 2017 року (а.с.12-13) ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його заяви.
Інших доказів суду сторонами надано не було.
Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального права.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КзпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 119 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у згадуваній вище редакції Кодексу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Враховуючи вищевикладене, дослідив надані суду учасниками справи докази та норми закону, що регулюють правовідносини, що склались між ними, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Так, згадуваною судом вище та діючою на час звільнення позивача нормою Закону (ч. 3 ст. 119 КЗпП України) декларувалось, що місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, зберігаються, зокрема, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
В свою чергу, укладений між позивачем та в/ч НОМЕР_2 контракт про проходження військової служби не містить відомостей про його укладення у зв`язку з кризовою ситуацію, що загрожує національній безпеці. Таким чином, установленні ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в чинній на час виникнення правовідносин редакції, не розповсюджувались на позивача.
Твердження позивача про звільнення його за час дії особливого періоду, судом до уваги не приймаються, адже не стосуються даної справи.
Резюмуючи вищезазначене, правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу відповідача про його звільнення та поновлення його на роботі немає, як і немає підстав для задоволення похідної від вищевказаних вимог вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, суд, --
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову відмовити.
Складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення або його повного складання.

Суддя Є.О. Грубіян