Провадження № 2/219/384/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний Донецької області в складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в місті Бахмут Донецької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2010 року № 1-4535, видане Першою Артемівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 на житловий будинок № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області, в частині 1/2 частки зазначеного будинку та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4. В обґрунтування позову зазначив, що 02 грудня 2006 року помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді будинку № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області. Окрім позивача серед спадкоємців першої черги залишилась ОСОБА_3, яка була дружиною померлого батька позивача та відповідно його мачухою. Позивач проживав за іншою адресою, а тому згідно закону повинен був подавати заяву про прийняття спадщини, однак, оскільки документи на спадкове нерухоме майно перебували у володінні відповідача, вони домовились, що підуть до нотаріальної контори разом і вона напише заяву про прийняття спадщини і заяву про те, що не має заперечень проти того, щоб і позивач отримав також свідоцтво про право на спадщину, оскільки не проживав на момент смерті із спадкодавцем. З 2015 року Міністерством юстиції України було відкрито доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно і, отримавши відомості із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач дізнався, що відповідач оформила свої спадкові права, не попередивши його про те, що після спливу трьох років після відкриття спадщини вона самостійно звернулась до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину. Позивач вважає, що його права порушені, бо він є сином спадкодавця, а отже спадкоємцем першої черги, а тому має право на частину спадкового майна. Право на спадщину позивач не втратив, бо не відмовлявся від прийняття спадщини, а відсутність документів на спадкове майно позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року, у відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХІII Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), ст. 19 ЦПК України, прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22 січня 2018 року.

03 січня 2018 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на позовну заяву, які фактично відповідають вимогам відзиву на позовну заяву, встановленим ст. 178 ЦПК України, згідно яких відповідач не погодилась з позовними вимогами, зазначивши, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину після смерті чоловіка відповідача, тобто на сьогодні він не є спадкоємцем. Позивач без поважних причин пропустив строк звернення до нотаріуса з заявою про бажання прийняти спадщину. Суд відмовив йому у поновленні строку для прийняття спадщини. Згідно з розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, ОСОБА_1 взагалі не може бути позивачем у даній справі. Крім того, за спільною домовленістю позивача з відповідачем, остання склала заповіт на спірний будинок на користь сина позивача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

22 січня 2018 року підготовче засідання було відкладено для направлення представником відповідача копії заперечення, яке фактично є відзивом на позовну заяву, з усіма додатками до нього, позивачу, а також витребувано спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_4, померлого 02 грудня 2006 року.

23 січня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, зі змісту яких вбачається, що вони фактично дублюють зміст заперечень, поданих нею 03 січня 2018 року.

08 лютого 2018 року позивачем надано до суду відповідь на відзив в порядку статті 179 ЦПК України, згідно якої він зазначив, що він є спадкоємцем відповідно до закону, і незалежно від того, подав він заяву про прийняття спадщини вчасно або пропустив строк, він в будь-якому випадку залишається спадкоємцем за законом після смерті свого батька. Таким чином твердження відповідача про те, що позивач не є спадкоємцем не ґрунтуються на законі. Розуміючи, що відповідач зможе отримати свідоцтво про право на спадщину в будь-який час як спадкоємець, який проживав на час смерті із спадкодавцем, та відповідно прийняв спадщину, вона зволікала із подачею заяви до нотаріальної контори майже чотири роки, при цьому документи на спадкове майно утримувала у себе та обіцяла, що надасть свою згоду на те, щоб позивач спадкував разом із нею, однак в решті решт не повідомила його про те, що вона подала заяву про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину. Відповідач лише 15 вересня 2010 року звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому до цього часу позивач в будь-якому випадку не зміг би отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно. Окрім того, через незадовільний стан здоровя позивач не міг подати заяву до нотаріальної контори, при цьому рішенням суду йому було відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини, але розяснено, що він не позбавлений можливості подати позов про визнання за ним права власності на спадкове майно, предявивши відповідний позов. Позивач вважає, що право на спадщину він не втратив, бо не відмовлявся від прийняття спадщини, а відсутність документів на спадкове майно позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі.

Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 05 березня 2018 року.

05 березня 2018 року в судовому засіданні заслухані пояснення сторін та їх представників, досліджено письмові докази, оголошено перерву для додаткового дослідження матеріалів справи до 22 березня 2018 року.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові та відповіді на відзив. Зазначив, що про наявність свідоцтва про право на спадщину, отриманого на все спадкове майно після смерті його батька відповідачем, йому стало відомо лише на початку 2017 року, після чого він звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, проте йому було відмовлено, та розяснено його право звернутись з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Вважає, що відповідач його обманула, отримавши самостійно без його відома свідоцтво про право на спадщину, оскільки вони домовлялись, що звернуться до нотаріуса разом.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, зазначивши, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом лише відповідачу без встановлення нотаріусом інших спадкоємців, було порушено права позивача, як спадкоємця першої черги після смерті його батька.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що заперечує проти позовних вимог, оскільки вони є незаконними та необґрунтованими.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні, яке відбулось 05 березня 2018 року, заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях та письмових поясненнях, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем, по-перше, пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, по-друге, він взагалі не мав права звертатись з таким позовом до суду через те, що не прийняв спадщину і відповідно не є спадкоємцем. Крім того, представник відповідача зауважив, що у сторін після смерті спадкодавця виникла домовленість з економічних причин, що право на все спадкове майно оформить лише відповідач, яка після цього складе заповіт на імя сина позивача. При цьому відповідач свої обіцянки дотримала, а позивач з незрозумілих причин змінив свою позицію і звернувся до суду.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, а також пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України ( далі за текстом ЦК України), кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Враховуючи, що ОСОБА_4 за своє життя заповіту не залишив, а тому згідно з положеннями ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АВ № 230018 (а.с. 5).

Відповідач ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-НО № 473427 (а.с. ).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-НО № 160066, ОСОБА_4 помер 02 грудня 2006 року в м. Соледар Донецької області (а.с. 5, 80).

З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач, як син померлого, та відповідач, як дружина померлого, є спадкоємцями першої черги.

Відповідно до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Частиною першою статті 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 645/2010 до майна померлого 02 грудня 2006 року ОСОБА_4 вбачається, що спадкова справа після смерті останнього заведена за заявою ОСОБА_3 від 15 вересня 2010 року (а.с. 77), заяв від інших спадкоємців не надходило.

При цьому судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається з будинку № 3 по вул. Франко в м. Соледар Донецької області (а.с. 82-84), а також грошових внесків з належними до них відсотками та компенсаційними рахунками, які зберігаються в філії № 21/032 (054) м. Соледара відділення Ощадного Банку України (а.с. 12).

Згідно копії паспорта відповідача та копії домової книги для прописки громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинку № 3 по вул. Франка в м. Соледар Бахмутського району Донецької області на час смерті спадкодавця ОСОБА_4, окрім нього, була зареєстрована та проживала лише відповідач ОСОБА_3 (а.с. 89-93).

26 жовтня 2010 року державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 видано ОСОБА_3 після смерті померлого 02 грудня 2006 року ОСОБА_4 два свідоцтва про право на спадщину за законом: 1) № 1-4535 на житловий будинок № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області (а.с. 95); 2) № 1-4536 на грошові внески з належними до них відсотками та компенсаційними рахунками, які зберігаються в філії № 21/032 (054) м. Соледара відділення Ощадного Банку України (а.с. 96).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо.

Відповідно до п. 212 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи.

Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Аналізуючи надані сторонами пояснення та докази судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відповідно до положень ст.ст. 1261, 1268 ЦК України його дружина ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, яка проживала на момент смерті спадкодавця разом з ним, не заявивши про відмову від спадщини, фактично її прийняла, після чого 15 вересня 2010 року, відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України, звернулась до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину, в результаті отримавши 26 жовтня 2010 року два свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у вигляді житлового будинку № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області та грошових внесків з належними до них відсотками та компенсаційними рахунками, які зберігаються в філії № 21/032 (054) м. Соледара відділення Ощадного Банку України. При цьому другий спадкоємець за законом першої черги ОСОБА_1 на день смерті спадкодавця не проживав з ним, що зазначено як в позовній заяві так і в рішенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2017 року про відмову у задоволенні його позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, та підтверджується відміткою у паспорті позивача про його місце реєстрації з 31 травня 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 (зворот а.с. 3) і не оспорювалось сторонами. Крім цього, позивачем не було дотримано вимог законодавства в частині звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в порядку, визначеному ст.ст. 1269, 1270 ЦК України. До того ж рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 63-65), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 листопада 2017 року (а.с. 66-67).

Твердження позивача, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно завадила йому отримати свідоцтво про право на спадщину є безпідставними та надуманими, оскільки це не могло бути перешкодою для реалізації його права на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк. Відсутність правовстановлюючих документів могла в подальшому стати перешкодою лише у видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, але ніяк ні на подачу самої заяви про прийняття спадщини.

Посилання представника позивача на те, що нотаріусом при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом не було встановлено коло всіх спадкоємців, що призвело до порушення прав позивача як спадкоємця першої черги, є необґрунтованими, оскільки ані Законом України «Про нотаріат», ані Інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, яка діяла на момент вчинення нотаріальних дій, не передбачено обовязку нотаріуса встановлювати коло спадкоємців та займатись їх розшуком.

За таких обставин, виходячи з аналізу всіх матеріалів справи в сукупності, встановлено, що позовні вимоги позивача нічим об'єктивно не підтверджені, не надано належних та допустимих доказів в розумінні положень ст.ст. 77, 78 ЦПК України, що свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Одночасно суд не приймає до уваги при ухваленні рішення доводи представника відповідача щодо спливу трирічного строку позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При розгляді справи позивач повідомив, що про порушення свого права він дізнався на початку 2017 року після чого звернувся в березні 2017 року з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, інших доказів на підтвердження того, що позивачу стало відомо раніше про наявність оспорюваного свідоцтва суду сторонами не було надано, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивачем дотримано трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (Донецька область, Бахмутський район, м. Соледар, вул. Франко, буд. 3, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2010 року № 1-4535, видане Першою Артемівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 на житловий будинок № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області, в частині 1/2 частки зазначеного будинку та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку № 3 по вул. Франка у м. Соледар Бахмутського району Донецької області в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4.

Повний текст рішення суду виготовлено 28 березня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

22.03.2018

Суддя О.С.Конопленко