Номер провадження 2/754/1307/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06 березня 2018 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Базік А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту соціальної політики Харківської міської ради про відібрання дитини від матері без позбавлення материнських прав, суд, -

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2017року до Деснянського районного суду міста Києва в провадження судді Шевчука О.П. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту соціальної політики Харківської міської ради про відібрання дитини від матері без позбавлення материнських прав.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017року відкрито провадження по вищезазначеній справі та призначено до розгляду.

15 січня 2018року цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту соціальної політики Харківської міської ради про відібрання дитини від матері без позбавлення материнських прав, унікальний номер 754/10219/17 надійшла в провадження судді Бабко В.В. у зв'язку із звільненням судді Шевчука О.П.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив відібрати сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження від матері ОСОБА_2, без позбавлення її батьківських прав.

Позов мотивує тим, що на політичному підґрунті стосунку з відповідачем ОСОБА_2 не склались, і в червні 2014 року відповідач переїхала з м. Харкова до Автономної республіки Крим. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08.08.2016року визначене місце проживання дитина разом з батьком. До 29 серпня 2017року дитина проживала разом з батьком, однак на прохання відповідача для підготування сина до школи, позивач надав згоду на спільну поїздку мати та сина на два дні. Після цього, дитину позивач не бачив. В зв'язку з тим, що позивачу не відома який стан здоров'я сина, проходить дитина навчання, та який матеріальний стан відповідача, чи достатній для належного утримання дини, просить суд негайно постановити рішення про відібрання дитини.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не звилась, була повідомлена через офіційний портал «Судова влада України».

Третя особа - Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту соціальної політики Харківської міської ради належним чином повідомлена, про що свідчить повідомлення про вручення, але представника до суду не направила, заяву про причину неявки в судове засідання не надіслала.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.

Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 1 ст.170 СК України, закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У відповідності до вказаного положення відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 СК України. А саме: батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. А також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв'язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08.08.2016року визначене місце проживання дитина разом з батьком, але доказів про обізнаність відповідача про винесене рішення матеріали справи не містять. Позивач в обґрунтування позовної вимоги зазначає, що оскільки з відповідачем та сином відсутній будь-який зв'язок та на його думку вони перебувають на окупованій території АР Крим і позивачу не відомо про стан здоров'я сина, проходить дитина навчання, чи має відповідач достатній рівень матеріального забезпечення на утримання дитини, тому просив постановити рішення про відібрання дитини у матері.

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Крім того, у п. 50 вказаного рішення («Савіни проти України») Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків з виховання сина ОСОБА_3 (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного алкоголізму відповідача ОСОБА_2, або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дитини, суду не представлено.

Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від матері на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Також, суд вважає, що саме по собі перебування на окупованій території АР Крим та відсутності у позивача інформації про стан дитини та матеріальний стан матері не виправдовує примусового відібрання дитини від матері. Відібрання дитини від матері не забезпечуватиме інтересів самої дитини та може стати психотравмуючим фактором для неї, питання інформаційної необізнаності позивача щодо дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання з матір'ю.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 79-81 ЦПК України.

Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, всі судові витрати покладаються на позивача, що відповідає ст.141 ЦПК України.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статями 150,164, 170 Сімейного Кодексу України, статтями 7, 10, 76-81, 133, 141, 244-245, 247, 259, 263-265, ЦПК України суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту соціальної політики Харківської міської ради про відібрання дитини від матері без позбавлення материнських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду міста Києва.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 06 березня 2018 року.

Суддя В.В. Бабко