Справа № 541/2445/17
Номер провадження 2/541/141/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 березня 2018 року

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судових засідань - Ніколаєнко М.В.

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про поділ спільної сумісної власності, шляхом виділення його частки,

У С Т А Н О В И В :

07 листопада 2017 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_2. У позові викладено вимогу визнати за ним право власності на ? частину спільної сумісної власності подружжя, квартиру АДРЕСА_1 та прав власності на ? частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2.

В позові ОСОБА_2 посилався на те, що з відповідачкою по справі перебував у офіційних шлюбних відносинах з 30 липня 1994 року по 31 липня 2017 року. В період шлюбу за спільні кошти ними придбану спірну квартиру та земельну ділянку. В договорах купівлі-продажу відповідачка вказана покупцем, про що позивач не заперечував, надаючи свою нотаріальну згоду, так як договори укладаються в інтересах сім'ї.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу він поставив питання про поді в позасудовому порядку вищевказаного майна, але відповідачка не визнає його права на ? частину спірного майна, що стало підставою для звернення його з позовною заявою до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги. Позивач пояснив, що вони з відповідачкою із метою вирішення житлових питань своїх дітей, вирішили придбати квартиру АДРЕСА_2. На придбання житла вони використали кошти із спільного бюджету, також отримали кошти в борг у своїх знайомих та родичів, в тому числі у брата позивача, ОСОБА_6, які в подальшому віддавали за спільні сімейні кошти, які заробляли як за основними місцями роботи так і підробітками, які мали як позивач так і відповідачка.

Свою позицію, щодо позовних вимог ОСОБА_2 відповідачка виклала у відзиві на позовну заяву від 18.02.2018 (а.с. 27).

У відзиві, ОСОБА_4, погоджуючись з періодом перебування у шлюбі з позивачем, вказала, що заперечує те, що кошти, які використанні на придбання спірного майна відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а також справжньою метою придбання майна являється не інтереси сім'ї, а її власні інтереси. Позивачка обґрунтовує свою позицію тим, що на момент укладення договору купівлі -продажу спірного нерухомого майна в їх сім'ї були відсутні кошти в сумі 147000 грн.. В підтвердження викладеного повідомляє, що їхній старший син ОСОБА_7 з 2012 року був студентом Полтавського ВНЗ, а менший - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв'язку із станом здоров'я потребував постійних медичних обстежень та лікування. Окрім того в квартирі АДРЕСА_3 за спільні кошти сім'ї проведено капітальний ремонт, вартість якого становила близько 30000 грн. У вказаний період відповідачка здобувала вищу освіту на підставі договору від 22 серпня 2013 року в Харківській державній академії культури. Вартість навчання протягом одного року становила 4040 грн. Також в період набуття права власності на спірне нерухоме майно за спільні сімейні кошти було придбано дорогі речі домашнього вжитку: відеокамера, мікрофон, установка фільтру.

З приводу мети придбання квартири АДРЕСА_4 відповідачка у відзиві вказала, що у 2014 році до неї звернулись її батьки та повідомили, що в них є 95000 грн. і вони хочуть придбати однокімнатну квартиру для власного проживання, а квартиру в якій проживають самі хочуть віддати для проживання сім'ї свого сина, рідного брата відповідачки, який не мав власного житла.

Квартира, яку бажали придбати батьки коштувала 147537 грн. Тому вони запропонували їй знайти залишок суми, за що вони погодились оформити придбане майно на неї. ОСОБА_4 погодилась на дану пропозицію та додала кошти, які необхідні були для придбання квартири та земельної ділянки, за рахунок коштів сімейного бюджету. В подальшому вони з чоловіком також вкладали незначні кошти на ремонт спірної квартири для приведення до житлового стану. З січня 2016 року у придбаній квартирі почала проживати мати відповідачки, ОСОБА_8, що підтверджує істинну мету придбання спірного житлового приміщення.

Враховуючи вищевикладене, позивачка, посилаючись на позиції Верховного Суду України по справам 6-2333 цс16 та № 6-612цс15 вказує, що спірне майно хоч придбане в період шлюбу з позивачем, однак не являється спільною сумісною власністю. Є її особистою приватною власністю, так як джерелом набуття майна, не були коштами сім'ї та мета укладення договорів купівлі -продажу спірного нерухомого майна не інтереси сім'ї, а її власні інтереси, не пов'язані з сім'єю. Тому просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Суд, дослідивши та проаналізувавши зміст позовної заяви, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення відповідача заслухавши пояснення сторін та їх представників, а також свідчення свідків приходить до переконання про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_2

До даного переконання суд приходить внаслідок встановлення змісту правовідносин, які виникли між їх учасниками, аналізу чинного законодавства, яке врегульовує дані правовідносини та позицій Верховного Суду України винесені по подібним справам.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Але, поширення цього правового режиму на набуте майно існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Приймаючи рішення суд виходив з позиції, чи доведено позивачем критерії для можливості застосуванням судом положень ст. 60 СК України до правового режиму спірного майна та чи доведено відповідачем наявності чинників, які б надавили можливість прийти до висновку, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 57 СК України.

Сторонами визнається факт придбання квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2 в період офіційного шлюбу, який тривав з 30 жовтня 1994 року по 31 липня 2017 року.

Відповідачкою також визнається факт отримання нотаріальної засвідченої згоди ОСОБА_2, відповідно до положень ч. 3 ст. 65 СК України, на укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Сума, яка була сплачена на придбання спірної квартири та земельної ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу (а.с.5,7) становить 147537 грн., що також не заперечується сторонами. Позивач вказує, що вся сума коштів являлась спільним майном сімейного бюджету. Відповідачка заперечувала даний факт та підтверджувала лише часткове використання коштів сімейного бюджету в сумі 52537 грн., повідомляючи суду, що 95000 грн. були надані її батьками з цілю придбання квартири, в якій вони зможуть жити після того як віддадуть належну їм трикімнатну квартиру, для проживання сім'ї сина, рідного брата відповідачки, ОСОБА_9

В ході судового розгляду шляхом допиту свідків, викликаних за клопотанням відповідача, суд вважає підтвердженим факт надання батьками ОСОБА_4 коштів на придбання спірної квартири, за умови доплати за рахунок спільних коштів сім'ю ОСОБА_4, недостатньої частини коштів. А також за умови, що вони зможуть у ній проживати після того як залишать свою трьохкімнатну квартиру для проживання сім'ї сина, яка не мала власного житла.

Встановлення даних фактичних обставин на переконання суду не підтверджує, що спірне нерухоме майно набуте за кошти, які належали особисто ОСОБА_4. Так як вона особисто визнає, що 52537 грн., мали статус спільної сумісної власності з позивачем. А також за кошти сімейного бюджету проводився ремонт квартири, для приведення її до належного стану. Кошти, які передав батько відповідачки для придбання однокімнатної квартири не являлись дарунком відповідачці, а мали іншу правову природу, більш складних правовідносин. До яких входили обов'язки, сім'ї ОСОБА_4, вкласти значну частину спільного сімейного бюджету на придбання житла, проведення в ньому ремонтних робіт та безумовне право батьків відповідачки проживати в придбаному житлі тривалий період часу.

Вказане також визначає мету придбання спірного майна, що не виключає інтереси сім'ї, як форми інвестиції коштів сімейного бюджету.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1 та 2 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спірного майна між позивачем та відповідачкою, а тому задовольняє позов у повному обсязі, визнавши за ОСОБА_2 право власності ? частину спірного майна. Суд приходить до даного переконання, незважаючи на те, що встановив факт отримання подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від батьків відповідачки коштів на придбання спірного майна, тому що зобов'язання перед батьками відповідачки виникли у обох з співвласників спірного житлового приміщення.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача 100 % суми сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 60-70 Сімейного кодексу України. ст. 368-372 ЦК України ст.ст. 206, 263, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності подружжя, квартиру АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності подружжя, земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_6, площею 0,0347 га призначеної для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, понесені судові витрати в сумі 640 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення буде виготовлено 26 березня 2018 року.

Суддя: О.А.Городівський