Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/18417/15-ц

провадження № 61-8748 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Музичко С. Г., Мазурик О. Ф. від 19 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 листопада 2001 року по 12 березня

2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з 04 лютого 2013року і до повноліття дитини. Також, позивач зазначала, що у період з 2012 року по 2016 рік несе додаткові витрати на утримання доньки, пов'язані із витратами на лікування, відпочинок, заняття доньки у театральній студії, придбання необхідної одежі та взуття, оплати облаштування помешкання, де проживає дочка.

Посилаючись на вказане та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 25 216 грн 03 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 25 216 грн 03 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач повинен нести додаткові витрати на дочку, враховуючи його майновий стан.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року змінено, зменшено розмір додаткових витрат на утримання дитини, який підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 до 1 744 грн 38 коп.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції на порушення встановлених вимог статті 212 ЦПК України (у редакції 2004 року) неналежно оцінені надані позивачем докази щодо визначення розміру додаткових витрат, які повинен відшкодовувати відповідач.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд неправильно застосував норми статті 185 СК України, яка не встановлює вичерпного переліку стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, та безпідставно виключено з переліку додаткових витрат ті витрати, які були здійснені позивачем на відпочинок, лікування, оздоровлення, утеплення будинку тощо.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_9 у розмірі 1 000 грн щомісячно до повноліття дитини.

Статтею 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до статей 60, 61 ЦПК (у редакції 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання дитини, проте, враховуючи надані позивачем докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру додаткових витрат, які повинен відшкодовувати відповідач, оскільки витрати понесені на відпочинок дитини, придбання одягу, взуття, мобільного телефону, меблів, рюкзаку, проведення утеплення зовнішнього фасаду будинку не є додатковими витратами у розумінні статті 185 СК України та повинні покриватися за рахунок аліментів, які стягуються з відповідача. Крім того, враховуючи те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження понесених нею витрат у сумі 5 500 грн на заняття доньки у театральній студії, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у стягнення цієї суми.

Разом з тим, слід звернути увагу заявника на те, що судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 4 статті 10 ЦПК України (у редакції 2004 року) було роз'яснено наслідки не надання доказів на підтвердження понесених витрат, проте позивач своїм правом не скористалася.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська