АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8938/16-ц

Провадження № 22-ц/787/434/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Бердій М.А.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту незазначена

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.09.2010 року в розмірі 18084 гривень 62 копійки та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 вересня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі 1800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак, взяті на себе зобов'язання за договором відповідач не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, яка за розрахунком банку станом на 31.05.2016 року становить 18084,62 грн.

Оскільки заборгованості по кредитному договору відповідачем не сплачено, Банк просить стягнути борг в судовому порядку, посилаючись на розрахунок заборгованості від 31.05.2016 року; "Умови та правила надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою"; та витяг з тарифів обслуговування кредитних карт.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що відповідно до правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Вказує на те, що згідно з анкетою-заявою та довідкою за договором від 21.09.2010 року клієнту була надана карта № НОМЕР_2 зі строком дії до 04/16, тобто строк дії картки до 30 квітня 2016 року. Про факт отримання кредитної картки № НОМЕР_2 свідчить надана Банком виписка по рахунку клієнта, з якої чітко вбачається, що відповідач користується вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, здійснював оплату у магазинах та через термінали самообслуговування і вказані операції є неможливими без фізичного пред'явлення кредитної картки.

Вказує на те, що судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та докази, що містяться в матеріалах справи. Так в жовтні 2013 року відповідачем були здійснено погашення заборгованості за кредитним договором. Це свідчить, що позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, тобто про переривання строку позовної давності.

Крім того, зазначає, що зобов'язання відповідно до умов кредитного договору від 21.09.2010 року належним чином не виконані, кредитний договір від 21.09.2010 року, в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним, а тому станом на теперішній час - діє. Банк звернувся до суду 13 липня 2016 року, тобто в межах строків позовної давності.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 подав на апеляційну скаргу відзив в якому вважає рішення міського суду обґрунтованим і законним, таким, що повністю відображає обставини справи і правильно встановлює юридичну сутність і характер спірних правовідносин.

Зазначає про те, що позивачем не надано доказів оформлення і укладення між сторонами та відповідно отримання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг і тарифів, щоб в сукупності із Заявою та Пам'яткою клієнта, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Крім того вказує на те, що з банківської виписки за період з 01.01.1999 р. по 15.01.2018 р., яку додав позивач до апеляційної заяви, не випливає той факт, що відповідач отримав картку НОМЕР_2 зі строком дії картки до 30 квітня 2016 року.

Також суду не надано доказів того, що відповідна картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Щодо твердження позивача, що відповідач здійснив погашення заборгованості, то воно не відповідає фактичним обстави, бо позивач списав кошти з рахунку відповідача, про що останній довідався в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк дії картки закінчився 22.09.2011 року, тобто після 12 місяців з моменту підписання анкети-заяви, а тому, строк позовної давності за позовними вимогами позивача сплив 23.09.2014 року, а з позовною заявою про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 14.07.2016 року, тобто з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно до ч. 1 ст. 526, 53, 536 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_2 21.09.2010 року укладено кредитний договір № б/н, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжній картці, ОСОБА_2 21.09.2010 року підписав "Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у "ПриватБанк", в якій просив надати йому платіжну картку кредитку "Універсальна" з бажаним кредитним лімітом у розмірі 100 грн.(а.с.4-6).

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідач ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 р. №СГ1-2010-256, не містить його підпису не заслуговує на увагу. Умови договору приєднання визначені однією із сторін можуть бути встановлені у формулярах або інших стандартних формах, тобто в виді який апріорі не може бути підписаний стороною, зокрема в електронному виді на сайті, а може бути лише прийнятий в чому ОСОБА_2 і розписався у вищезгаданій заяві.

ОСОБА_2 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Згідно розрахунку банку станом на 31.05.2016 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 18084,62 грн., яка складається з наступного: 1465,86 грн. заборгованість за кредитом, 12281,40 грн. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 837,36 грн. штраф (процентна складова).

У позовній заяві вказано, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Факт отримання відповідачем кредитної картки, в якій зазначено її термін дії, не було зафіксовано фотографуванням відповідно до п.1.1.7.40 Умов і Правил, однак доказом користування позичальником кредитною карткою є виписка по рахунку. У вказаній виписці відображено всі операції із погашення заборгованості, а також зняття грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов'язання, розмір кредитного ліміту, який встановлений відповідачу.

Із виписки також слідує, що відповідач не лише знімав грошові кошти, але частково і погашав заборгованість. Зокрема дії з погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту. Посилання апелянта, що ця сума списана банком з іншого рахунку в односторонньому порядку не заслуговує на увагу. На 700 грн. було поповнено картковий рахунок ОСОБА_2 готівкою в терміналі у відділенні банку 09 жовтня 2013 року (а.с.3, 119 зворот).

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Отже, звернувшись до суду 14 липня 2016 року банк трьохрічний строк позовної давності не пропустив, оскільки з 09 жовтня 2013 року у банку його перебіг розпочався заново.

Станом на 09 жовтня 2013 року заборгованість за кредитом становила 1465,86 грн., які банк просив стягнути і які підлягають до стягнення з позичальника на користь банку.

Згідно із ч.3 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною (справа 6-1374цс17 від 11.10.2017 року).

Посилання банку на обумовленість між сторонами договору про збільшення процентної ставки за визначених умов, не заслуговує на увагу.

Згідно ч.4 ст.1056-1 ЦК України, кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Належні та допустимі докази таких повідомлень банком позичальника в справі відсутні.

Отже, в даному випадку до стягнення процентів з позичальника на користь банку за користування кредитом слід взяти суму розраховану до збільшення процентної ставки до 34 %, яка станом на 31 серпня 2014 року становить 933,48 грн.. Підстав приймати послідуючий розрахунок за збільшеними процентами колегія суддів не вбачає, оскільки правомірність їх не обґрунтована.

В правовій позиції висловленій Верховним Судом України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746 цс 16, зазначено, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Отже, в частині позовних вимог банку про стягнення 3000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією,слід відмовити.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому в даному випадку слід стягнути з позичальника на користь банку лише один з із заявлених до стягнення штрафів (фіксована частина) в сумі 500 грн.

В решті позовні вимоги банку не доведені, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати ПАТ КБ ПриватБанк" з оплати судового збору в першій та апеляційній інстанції в сумі 1378+2067 = 3445 грн., покладаються на ОСОБА_2 пропорційно до задоволених вимог в сумі 550,51 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.09.2010 року в розмірі 2889,34 грн., яка складається з 1465,86 грн. - заборгованість за кредитом; 933,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також 500,00 грн. - штраф.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судові витрати з оплати судового збору в сумі 550,51 грн.

В решті позовних вимог банку відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук