Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/541/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2018 м. Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, за участю представника скаржника по дорученню ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на неправомірні дії державного виконавця відділу ДВС Виноградівського районного управління юстиції ОСОБА_3 та скасування постанови про арешт майна боржника,

В С Т А Н О В И В:

Скарга мотивована тим, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження №53362380, відкрите за виконавчим листом, виданим 26.01.2017р. Виноградівським районним судом по справі №299/541/15ц щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 16.952,20 грн. майнової шкоди та 30.000,00 грн. моральної шкоди внаслідок скоєння злочину.

Обгрунтовуючи свої вимоги скаржник вважає, що державний виконавець відділу ДВС Виноградівського РУЮ ОСОБА_3 незаконного винесла постанову про накладення арешту на майно від 10.01.2018р., оскільки з 2016р. він постійно перебуває на заробітках, а держвиконавець оскаржуваною постановою наклала арешт на майно його матері ОСОБА_5, оскільки незаконно проникла до будинку матері; здійснюючи виконавчі дії виконавець не надала жодного доказу належності описаного майна скаржнику; при виконанні виконавчих дій були присутні три держвиконавці, що є порушенням процедури проведення виконавчих дій; оскаржувана постанова про накладення арешту на майно складена з порушеннями вимог Порядку звернення стягнення на майно боржника та за відсутності двох понятих, а відтак просив суд визнати дії державного виконавця Виноградівського відділу ДВС ОСОБА_3 щодо проведення процедури опису та накладення арешту на майно від 10.01.2018р. незаконними та скасувати зазначену постанову про накладення арешту на майно від 10.01.2018р.

Представник скаржника доводи скарги в суді підтримав повністю та просив їх задоволити з підстав, наведених у скарзі; державний виконавець відділу ДВС Виноградівського РУЮ ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленою про місце і час судового слухання в засідання не з»явилась, проте подала до суду 07.03.2018р. своє заперечення, згідно якого вона заперечувала проти задоволення вимог скарги, оскільки важає, що діяла під час винесеня оскаржуваної постанови відповідно до положень Законів України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу» на підставі винесеної 08.02.2017р. постанови про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов»язано подати декларацію про доходи та майно та попередено боржника про відповідальність за неподання такої, копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження, оскаржувану постанову від 10.01.2018р. винесла відповідно до вимог ст.ст.18,56 Закону України про Виконавче провадження, окрім того, необхідності рішення суду для проникнення до будинку скаржника не було, оскільки мати скаржника добровільно впустила їх до будинку, а відтак, перевіривши матеріали скарги, цивільної справи №299/541/15-ц та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв»язку, суд приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ч.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Між тим, Державний виконавець (ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу») є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів, (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу у порядку передбаченому законом.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців, оскарження яких має відбуватися згідно із ст.13 Закону України «Про виконавчу службу», ч.3 ст.6, ч.1 ст.12, ст.82 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ст.13 Закону України «Про державну виконавчу службу» дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом, згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до частини першої ст.12 цього-ж Закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Зокрема, відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, діє або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду (ст.448 ч.1 ч.2 ЦПК України), який розглянув справу як суд першої інстанції.

Скаргу згідно п.1 ч.1 ст.449 ЦПК України може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ч.2 ст.449 ЦПК України).

Судом встановлено, що на виконанні у відділу ДВС Виноградівського РУЮ знаходиться Виконавче провадження №53362380 відкрите за виконавчим листом виданим 26.01.2017р. Виноградівським районним судом по справі №299/541/15ц щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 16.952,20 грн. майнової шкоди та 30.000,00 грн. моральної шкоди, завданої їй внаслідок злочину. При виконанні даного виконавчого провадження і була винесена 10.01.2018р. держвиконацем відділу ДВС Виноградівського РУЮ ОСОБА_3 оскаржувана постанова про накладення арешту на майно.

Обгрунтовуючи свої вимоги скаржник вважає дії держвиконаця відділу ДВС Виноградівського РУЮ ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа та прийняття постанови про накладення арешту на майно скаржника з порушеннями прав останього, проте суд не може погодитись з такими доводами скаржника, оскільки вони спростовані матеріалами справи.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Встановлено у суді також, що на час розгляду даної скарги у суді судове рішення боржником не виконане, зокрема, скаржником не вжито жодних дій щодо добровільного виконання судового рішення.

Суд, вирішуючи даний спір, виходить з вимог ст.19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст.7 цього-ж Закону України «Про виконавчу службу» держвиконавець зобов»язаний використовувати надані йому права в точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

З урахування наведеного, держвиконавець при проведенні виконавчих дій зобов»язаний діяти не лише у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», але і дотримуватися інших законів України.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених законом, здійснювати необхідні міри для своєчасного і повного виконання рішення способом і в порядку, передбаченому виконавчим документом. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони мають право брати участь у провадженні виконавчих дій.

Отже завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне, неупереджене виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

З огляду на встановлене, а також те, що з часу винесення судом відповідного судового рішення від 29.07.2015р. /а.с.87-93/ цивільної справи №299/541/15, на підставі якого був виданий виконавчий лист та відкрите виконавче провадження, боржник не здійснив жодного заходу щодо належного та вчасного виконання судового рішення в повному обсягу, а відтак суд приходить до переконання, що в даному випадку дії державного виконавця Виноградівського ДВС РУЮ ОСОБА_3 є законними та обгрунтованими, вчиненими відповідно до вимог діючого законодавства, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про добровільне виконання скаржником обов»язків, накладених на нього рішенням Виноградівського районного суду від 29.07.2015р.

Між тим, при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має врахувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у ст.2 ч.1 п.7 ЦПК України визначенні ознаки обов»язковості судових рішень, крім того- виконання рішення суду - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст.6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод.

Зокрема, виконання судових рішень по цивільних справах є складовою права на справедливий суд і одною із процесуальних гарантій доступу до суду і ефективного захисту сторони по справі, що передбачено ст.ст.6,13 Конвенції про захист людини і основоположних свобод.

Окрім того, виконання судових рішень- це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав стягувача, так і банку, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суд позовної заяви й до виконання рішення суду.

Так, у відповідності до приписів ст.ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов»язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим законом, неупереджено, своєчасно та повно вчиняти виконавчі дії.

Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення вимог скаржника, оскільки державним виконавцем в повній мірі було забезпечено право стягувача та боржника прийняти участь у виконавчому провадженні, при цьому оскаржувані дії були прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, а відтак права чи інтереси, свободи заявника, на що він посилався у своїй скарзі, не були порушені.

Судові витрати, пов»язані з розглядом скарги, відповідно до вимог ст.388 ЦПК України, поданої на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги.

Відповідно до вимог ст.ст.1,7 Закону України «Про виконавчу службу», ст.ст.1,5,12,50,52 Закону України «Про виконавче провадження» та керуючись ст.ст.447-453 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на неправомірні дії державного виконавця відділу ДВС Виноградівського районного управління юстиції ОСОБА_3 та скасування постанови про арешт майна боржника від 10.01.2018р. відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Закарпатської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвало було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Головуючий ОСОБА_6