Справа № 191/1690/14-ц
Провадження № 2/191/341/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гречко Ю.В.

при секретарі Борисовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою приватного підприємства Зевс в особі представника ОСОБА_1, до ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач приватне підприємство «Зевс» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 квітня між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 90000 (дев'яносто тисяч) гривень, а відповідач зобов'язався повернути кошти у сумі 90000 гривень. 08 квітня 2013 року позивач надав позику відповідачу в сумі 40000 гривень, а 17 січня 2014 року ще 50000 гривень. Кошти були видані із каси ПП «Зевс». Згідно пункту 3.1. договору відповідач був зобов'язаний повернути позику до 15 березня 2014 року. Але позивач станом на 15 квітня 2014 року заборгованість не повернув. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по договору позики у сумі 90000 грн., та судовий збір у сумі 900 грн.

Відповідач надав суду письмові пояснення по справі, де зазначив, що жодної заяви на отримання позики від підприємства він не писав, наказу про видачу йому позики керівництвом підприємства не видавалося, хоча самостійно приймати рішення щодо видачі позики працівникові керівник має право лише на підприємстві, де в колективному договорі таке право передбачено. У даному випадку на ПП «Зевс» колективного договору чи іншого внутрішнього положення про надання грошової позики не існує. Також важливе значення має місце укладення договору позики, тоді як в копії договору позики від 08 квітня 2013 року на суму 90000,00 грн. місце його укладення зазначено м.Дніпропетровськ, а в договорі позики від 08 квітня 2013 року зі строком дії до 15 березня 2014 року на суму 90000,00 грн. місце укладення зазначено м.Донецьк. У видатковому касовому ордері №94 на суму 40000,00 грн. зазначено, що гроші видавалися в ПП «Зевс» Дніпропетроувська філія, а у видатковому касовому ордері №12 зщазначено, що гроші видає ПП «Зевс» в сумі 50000,00 грн. Отже, незрозуміло де саме укладався договір позики в Дніпрі чи у Донецьку. Крім того позивач не надав належних доказів ведення первинної бухгалтерії щодо видачі позики працівникам, оскільки діючим законодавством чітко передбачений порядок оформлення видаткового касового ордера і його форма. Надані суду ордери №94 від 08 квітня 2014 року на суму 40000,00 грн. та №12 від 17 січня 2014 року на суму 50000,00 грн. не відповідають формі №КО-2. Раніше також зазначив про те, що жодних грошових коштів від ПП «Зевс» він не отримував, договір позики від 08 квітня 2013 року він підписав під впливом насильства зі сторони працівників ПП «Зевс», про що він 21 січня 2014 року звернувся до органів поліції з заявою про злочин і було порушено кримінальне провадження №0000151 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.355 КК України. Видатковий ордер від 17 січня 2014 року на суму 50000,00 грн. він не підписував, а підпис від його імені записано з наслідуванням його справжнього підпису.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить суд задовольнити позов та стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 90000 грн.

Відповідач в судове засідання жодного разу не зявився, хоча судом визнавалася його явка обовязковою.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала письмові заперечення проти позову і просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Судом під час судового розгляду справи по суті були оглянуті письмові докази по справі.

Також ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року було зупинено провадження у справі та призначено почеркознавчу експертизу, яку не було проведено у звязку зі втратою оригіналу досліджуваного документу.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 вбачається з матеріалів справи, на підставі договору позики від 08 квітня 2013 року ПП «Зевс» надало ОСОБА_2 позику в сумі 90000 гривень терміном до 15 березня 2014 року.

Згідно пункту 2.1 договору позики від 08.04.2013 року позика надається у готівковій формі з каси підприємства, а також позика може надаватися частинами. (а.с. 3).

Згідно копії касового ордеру № 94 від 08.04.2013 року ПП «Зевс» надало ОСОБА_2 кошти у сумі 40000 гривень. (а.с. 4).

Згідно копії касового ордеру № 12 від 17.01.2014 року ПП «Зевс» надало ОСОБА_2 кошти у сумі 50000 гривень. (а.с.5).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 порушив умови договору позики від 08 квітня 2013 року, який був укладений між ним та ПП «Зевс», розмір заборгованості у сумі 90000 грн. підтверджений документально та до теперішнього часу позичальником не погашений, у звязку з чим зобов'язання за договором відповідачем не виконані.

Посилання відповідача на те, що грошові кошти він не отримував та договір позики підписав під впливом насильства свого підтвердження в суді не знайшли, оскільки на даний час жодних протиправних дій зі сторони працівників ПП «Зевс» до позивача органами досудового розслідування не виявлено, факт підписання договору позики відповідач визнав.

ОСОБА_3 зазначено у рішенні Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, договір позики підтверджує і факт отримання грошових коштів позичальником.

Отже, наявність письмового договору позики між сторонами підтверджує і факт отримання відповідачем грошових коштів.

Посилання відповідача на те, що видатковий ордер від 17 січня 2014 року на суму 50000,00 грн. він не підписував, свого підтвердження в суді не знайшли.

Так, судом 23 жовтня 2017 року призначалася почеркознавча експертиза з метою зясування питання, чи виконаний підпис у вказаному ордері саме відповідачем ОСОБА_2, однак, у звязку з втратою оригіналу вказаного ордеру, експертизу провести неможливо.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, суд вважає, що наявність договору позики, який підписаний відповідачем, підтверджує факт не лише укладення договору, а і факт отримання відповідачем зазначеної в договорі суми позики 90000,00 грн.

Посилання відповідача на відсутність його письмової заяви про надання позики, наказу керівника підприємства про видачу відповідачеві суми позики, невідповідність наданих суду ордерів формі №КО-2 та іншим вимога діючого законодавства не спростовують сам факт укладення сторонами договору позики та надання позивачем обумовленої суми грошових коштів відповідачеві, тому зазначені заперечення не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У ч.1 ст.1050 ЦК України вказано, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

ОСОБА_3 зазначено у ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобовязань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Отже, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою, відповідачем були порушені права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позовні вимоги задоволені, понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 900,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.256, 257, 261, 267, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст.11, 12, 13, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за позовною заявою приватного підприємства Зевс до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, на користь приватного підприємства Зевс, р/р: 0013 в ТОВ КБ «Український фінансовий світ», МФО: 377777, , заборгованість за договором позики в розмірі 90000 (девяносто тисяч) грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 900 (девятсот) грн. 00 коп.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено у повному обсязі 23 березня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_4