ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. Суми

Справа №577/5321/17

Номер провадження 22-ц/788/500/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2018 року ухвалену суддею Галян С.В.

про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» до ОСОБА_1, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна

про визнання нікчемного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У грудні 2017 року ПАТ «Український професійний банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання нікчемним правочину, а саме договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1, що нотаріально посвідчений 28.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за реєстровим номером 1613. Відповідно до умов договору Банк здійснив відчуження на користь відповідача права власності на нерухоме майно, яким є ціле вбудоване приміщення відділення банку загальною площею 78,70 кв.м, що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Конотоп, проспект Миру, 3.

З метою забезпечення позову, у січні 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» подала до суду заяву в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яким є ціле вбудоване приміщення відділення банку, загальною площею 78,70 кв.м., що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Конотоп, проспект Миру, 3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 04.

В обґрунтування своєї заяви позивач вказував на те, що існує реальна загроза повторного відчуження об'єкта нерухомості, що унеможливить повернення нерухомого майна у власність банку, тобто виконання судового рішення буде неможливим.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ», посилаючись на необґрунтованість, на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. В обгрунтування скарги посилається на те, що договір з відчуження нерухомого майна на користь відповідача має ознаки нікчемності, що визначені нормативними приписами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». До того ж, у разі задоволення позовних вимог об'єкт нерухомості що є предметом нікчемного правочину підлягатиме поверненню у власність банку. Забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може відчужити майно, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 вказує, що 12 березня 2018 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення у даній цивільній справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. А тому, на даний час, відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали заяви не містять переконливих обґрунтувань того, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2017 року ПАТ «Український професійний банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання нікчемним правочину, а саме договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1

29 січня 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищезазначене нерухоме майно. Укладений договір відчуження нерухомого майна на користь відповідача, як вважає заявник, має ознаки нікчемності, а тому у разі задоволення позову, об'єкт нерухомості підлягатиме поверненню у власність банку.

В обґрунтування своїх вимог Уповноважена особа Фонду звертала увагу на ту обставину, що до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку і, у випадку задоволення позову, об'єкт нерухомості також підлягатиме включенню до ліквідаційної маси позивача.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, при ухваленні рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову не надав будь-якого обґрунтування на підтвердження такого висновку.

В той же час, як вбачається з позовної заяви постановою Правління НБУ від 28 травня 2015 року № 348 ПАТ «Український професійний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. Винесенню вказаної Постанови передувало ухвалення Правлінням Національного банку України постанови від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку, відповідно до якої було установлено цілий ряд обмежень у здійсненні діяльності ПАТ «УПБ», запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю та призначено куратора Національного банку України.

Спеціальним законом в сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і основною метою цього Закону є захист прав та законних інтересі вкладників банку та задоволення їх кредиторських вимог та повернення належних їм коштів.

За наслідками запровадження у ПАТ «УПБ» тимчасової адміністрації та на виконання обов'язків передбачених вищезазначеним законом було створено комісію з перевірки договорів, укладених банком з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації , якою було виявлено ознаки нікчемності правочину - договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного 28 травня 2015 року між Банком та відповідачем ОСОБА_1 внаслідок чого і було заявлено позов.

З пояснень представника апелянта даних ним в судовому засіданні у апеляційному суді вбачається, що ним зверталась увага суду на дії відповідача що свідчать про можливість відчуження ним спірного майна, оскільки останнім вирішувалось питання про зняття арешту з належного йому майна накладеного ухвалою суду за клопотанням слідчих органів.

При перевірці доводів апеляційної скарги колегією суддів досліджувалась Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна з якого вбачається, що відповідачем дійсно, під час розгляду спору у суді, було відчужено спірне нерухоме майно шляхом передачі його 05.03.2018 року до статутного фонду ТОВ «Криптоінвест».

Також, з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ТОВ «Криптоінвест» було зареєстровано у даному реєстрі 13.02.2018 року і один із його засновників (учасників) є відповідач у даній справі ОСОБА_1

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що на час ухвалення оскаржуваної ухвали про забезпечення позову існували ризики того, що відповідачем вчиняються дії по відчуженню спірного майна і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, але судом зазначені обставини не були належним чином перевірені і помилково відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Конституцію (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Виходячи з цього колегія суддів погоджується з доводами апелянта про необхідність забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. В той же час, забезпечення цього позову саме шляхом накладення арешту на нерухоме майно позбавляє власника права на безперешкодне користування своїм майном.

За таких обставин необхідно скасувати ухвалу місцевого суду та ухвалити нове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову та забезпечити його шляхом заборони здійснювати відчуження спірного нерухомого майна.

Оскільки, як вже було встановлено судом, на час звернення з позовом до суду та на час ухвалення оскаржуваної ухвали єдиним власником спірного майна був відповідач ОСОБА_1, а на час перегляду рішення судом апеляційної інстанції дане майно було унесено ним до статутного капіталу ТОВ «Криптоінвест», одним із засновником якого є також відповідач ОСОБА_1, тому колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до вимог передбачених.4 ч.1 ст.150 ЦПК України покласти заборону на вчинення таких дій не лише на відповідача у справі ОСОБА_1 а і на ТОВ «Криптоінвест».

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на рішення ухвалене місцевим судом у даній справі 12.03.2018 року, яким відмовлено в задоволенні позову, оскільки на даний час рішення суду не набрало законної сили. Крім того, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення на час його ухвалення, а оскільки судом було встановлено, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, у зв'язку із неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тому наявність, на даний час, рішення суду прийняте за результатами вирішення спору, яке не набрало законної сили, не є перешкодою для задоволення вимог апелянта.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 367, 368, 374, п.1 ч.1 ст.376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» задовольнити частково.

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Забезпечити позов Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» шляхом заборони ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1, проживаючого 03028 АДРЕСА_1) та Товариству з обмеженою відповідальністю «Криптоінвест» (код 41938807, місце знаходження 65078 Одеська область м.Одеса, вул.Космонавтів, 32) здійснювати відчуження нерухомого майна - цілого вбудованого приміщення відділення банку загальною площею 78,70 кв.м., що знаходиться за адресою : Сумська область місто Конотоп, проспект Миру, 3 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 04).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 березня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді : Т. А. Левченко

С. С. Ткачук