Справа № 2-3769/10
Провадження № 22-ц/772/619/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач:ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 рокуСправа № 2-3769/10м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Берегового О.Ю., Марчук В.С.,

за участі секретаря судового засідання Торбасюк О.І., представника скаржника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну спра-ву за позовом

Відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія+» про стягнен-

ня заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, його представника адвока-та ОСОБА_4 на ухвалу судді Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2010 року про забезпечення позову, постановлену у м. Вінниці під головуванням судді Клапоущака С.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці з 23 вересня 2010 року перебувала цивільна справа за позовом Відкритого акціонерного товарис-тва комерційного банку «Надра» ( далі - ВАТ КБ «Надра» ) до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Мрія+» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 215/МК/2007/ЦВ-980 у сумі 589485,88 гривень.

На задоволення заяви позивача суддею Замостянського районного суду м. Вінниці 12 жовтня 2010 року одноособово постановлена ухвала про забезпечен-ня позову у справі шляхом тимчасового обмеження права ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на виїзд за межі України до виконання ними своїх зобовя-зань за договором кредитної лінії від 26 червня 2007 року № 215/МК/2007/ЦВ-980, договорами поруки № 26/06/2007/215/1, № 26/06/2007/215/2 та № 26/06/2007/215/3 перед ВАТ КБ «Надра» в особі Філії Вінницького регіональ-ного управління.

Заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 09 грудня 2010 року позов ВАТ КБ «Надра» задоволений, стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «Мрія +» на його користь борг в розмірі 591305,88 гривень, державне мито в розмірі 1700,00 гривень та витрати на ін-формаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 гривень.

13 лютого 2018 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3, його представника адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2010 року про забезпечення позову. Скаржники просять скасувати в цілому цю ухвалу суду, посилаючись на її безпідставність, необґрунтованість, вони вважають оскаржувану ухвалу незаконною, такою, що суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює наявне питання.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здій-снюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвокатаОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, проаналізував-ши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає част-ковому задоволенню

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення, яким є також судова ухвала, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм мате-ріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сто-рони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову не від-повідає зазначеним вимогам з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують ви-конання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 151 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент постанов-лення оскаржуваної ухвали ) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, мо-же вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття захо-дів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Перелік заходів забезпечення позову визначений у статті 152 ЦПК Укра-їни в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали. Серед ви-дів такого забезпечення позову як вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України вказаною статтею ЦПК не передбачено.

Відповідно до статті 149 чинного в даний час ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу за-ходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлен-ня позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких захо-дів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інте-ресів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до су-ду. Серед видів забезпечення позову, визначених статтею 150 цього Кодексу, такого забезпечення позову як вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України також не передбачено.

Розяснення з питання, що має місце, викладені у Постанові Пленуму Вищо-го спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодав-ства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», також воно врегульоване окремими нормами Законів України «Про виконавче прова-дження», «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України». Статтею 377-1 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановленння оскар-жуваної ухвали ( тепер стаття 441 чинного ЦПК України ) як спеціальною нор-мою передбачено застосування тимчасового обмеження осіб у праві виїзду за межі України на стадії виконання судових рішеньу разі доведення факту ухи-лення боржника від виконання зобовязання.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги чинного законодавства належної уваги не звернув. Задовольнивши заяву про забезпечення позову, він ототожнив питання тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України із за-конодавчо визначеними видами забезпечення позову, передбаченими ЦПК України, не взявши до уваги, що повноваження суду першої інстанції при вирі-шенні цивільних справ визначені цим Кодексом, у тому числі й повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Окрім того, свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( далі Конвенції ), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно з частиною третьої указаної статті на здій-снення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, за-побігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» ( «Gochev v. Bulgaria» від 26 листопада 2009 року ) Європейський суд з прав людини ( далі - ЄСПЛ ) сформулював за-гальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке об-меження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених час-тиною третьою статті другої Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходи-тися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом ( тобто бути пропорційним меті його застосування ). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення нео-плачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано ли-ше тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подаль-шого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності та-кого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11 липня 2013 ро-ку) ЄСПЛ при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості також застосував указані стандарти. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з пи-тання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника зали-шати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті пункту третього статті 2 Протоколу № 4 Конвенції.

Більше того, Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автома-тичного накладення таких обмежень.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що ухвала судді суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 тимчасово виїжджати за межі кордону України до виконання ним своїх зобовязань перед ВАТ КБ «Надра» не ґрунтується на вимогах закону і відповідно підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рі-шення про відмову у задоволенні заяви ВАТ КБ «Надра» про забезпечення по-зову стосовно ОСОБА_3

В той же час вимога апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухва-ли повністю, тобто відносно також і щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7, задово-ленню не підлягає, оскільки останніми безпосередньо ухвала судді від 12 жовт-ня 2010 року не оскаржується, довіреність на представництво їх інтересів ін-шою особою не видавалася, тому суд апеляційної інстанції не вправі, наразі, ви-рішувати будь-які вимоги щодо них поза їх волею.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384. 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляцій-ного суду -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, його представника адвоката ОСОБА_4 задоволити частково.

Ухвалу судді Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2010 року скасувати в частині задоволення заяви Відкритого акціонерного товарис-тва комерційного банку «Надра» про забезпечення позову стосовно тимчасо-вого обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань; в цій частині прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні заяви Відкритого акціонерного товариства комер-ційного банку «Надра» про забезпечення позову шляхом тимчасового обмежен-ня у праві виїзду за кордон ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті ухвалу судді Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2010 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 березня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_8 ОСОБА_2

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

ОСОБА_9 Марчук

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко