Справа №521/42/18
Провадження №4-с/521/46/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» березня 2018 року місто ОСОБА_1

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси із скаргою на дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року був задоволений позов ПАТ «ОТП Банк», та стягнуто з заявників на користь банку заборгованість за кредитним договором. Вказували, що 30 листопада 2017 року між ними та банком був укладений договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору №МL-501/141/2008 від 05 червня 2008 року за умовами якого ними було погашено наявну заборгованість перед банком. Зазначали, що після звернення до державної виконавчої служби 26 грудня 2017 року, заявникам стало відомо про наявність двох виконавчих проваджень за №52237260 та №52237317 від 04 вересня 2016 року.

Заявники вважають, що державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4винесено оскаржувану постанову із порушенням норм матеріального права, оскільки виконавчий документ повинен був повернутий стягувачу, без стягнення сум виконавчого збору, оскільки у заявників відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, у звязку з чим просили суд постановити ухвалу, якою усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобовязати посадову особу - державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 закрити виконавчі провадження №52237260 та №52237317 від 14вересня 2016 року та будь які інші у разі виділення в окреме виконавче провадження про стягнення виконавчого збору на підставі виконавчих листів Малиновського районного суду по справі №521/14463/15ц з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зняти арешт з квартири АДРЕСА_1.

Представник заявника у судовому засіданні вимоги скарги підтримав, просив її задовольнити.

Заінтересована особа: державний виконавець Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, надавши письмові заперечення, згідно яких вимоги скарги не визнав, та вважає її необґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.449 ЦПК скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Судом встановлено, що 07 липня 2016 року Малиновським районним судом м. Одесибув виданий виконавчий лист №521/14463/15-ц стягнення боргу в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 1332035,88 грн.

13 вересня 2016року вказаний виконавчий лист по справі разом із заявою про відкриття виконавчого провадження був направлений на примусове виконання до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Встановлено, що 14 вересня 2016 року головним державним виконавцем державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Також державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно відповіді Державної податкової служби України про номери рахунків, відкритих у боржника та інших фінансових установах боржниками - юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями, державним виконавцем було встановлено що у боржника - ОСОБА_3 відкрито декілька рахунків у банківських установах. Державним виконавцем Відділу накладено арешт на ці рахунки, відповідно до постанови про арешт коштів боржника від 14 листопада 2016року, відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»

У оскаржуваних постановах боржникам було надано строк на самостійне виконання цього рішення а саме до 21 вересня 2016 року, та попереджено, що у разі ненадання боржниками документального підтвердження до відділу, щодо виконання рішення суду у самостійний строк, то з боржників стягується виконавчий збір у розмірі 10 % від суми боргу та витрати на проведення виконавчих дій.

Відповідно до довідки ПАТ «ОТП Банк» про сплату боргу у повному обсязі, заборгованість за виконавчими листами 521/14463/15-ц від 07 липня 2016 року, який перебуває на примусовому виконанні у Другому Малиновському відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 була погашена, залишок за кредитом списаний.

Судом встановлено, що винесені державним виконавцем постанови були направлені боржникам, проте матеріали виконавчого провадження не містять доказів отримання боржниками зазначених постанов.

У відповідності до п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Виконавчий збір може бути стягнуто при повернені виконавчого документу стягувачу лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто державний виконавець повинен був під час відкриття виконавчого провадження, шляхом проведення перевірки інформаційними довідками з Державного геєстру речових прав на нерухоме майно встановити та пересвідчитись в наявності у боржника соціальної норми житла та відсутності іншого житла.

03 червня 2014 року прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що загальна площа квартири боржників складає 15 кв.м., тобто не перевищує 140 кв.м. (соціальна норма визначена Законом).

Отже, після отримання інформації про відсутність іншого нерухомого майна державний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На підставі ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

В той же час, на підставі ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, ще до реального примусового виконання рішення і без його фактичного стягнення або повернення майна, незалежно від того чи буде це рішення виконано реально чи ні вже встановлюється розмір виконавчого збору, який має бути стягнутим з боржника.

Наразі позиція органів державної виконавчої служби полягає в тому, що навіть при відсутності фактичного стягнення суми заборгованості, або без реального повернення майна стягувачу, навіть при відмові стягувача від примусового стягнення, виконавчий збір підлягає стягненню незалежно від підстав завершення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу.

Така позиція Державної виконавчої служби ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до якої навіть у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених: пунктом 1 (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа); пунктом 3 (стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення); пунктом 4 (стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, яке передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа); пунктом 6 (у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі) ч. 1 ст. 37 цього Закону; закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених: пунктом 1 (визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення); пунктом 2 (затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення); пунктом 4 (прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника); пунктом 6 (письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена); пунктом 9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 цього Закону), а також пунктами 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, у випадках, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто навіть якщо рішення суду або іншого органу не було виконано фактично, то виконавчий збір повинен бути стягнутий все одно, що прямо суперечить вимогам ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII.

Така позиція виконавців здається хибною, оскільки аналіз наведених норм Закону № 1404-VIII дає підстави вважати, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є:

1)фактичне виконання судового рішення;

2)вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Непряме підтвердження саме такого трактування стягнення виконавчого збору міститься в «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, якою регламентовані дії виконавця.

Відповідно до п. 20 розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зміст якого доречно навести повністю, а тому дослівно: «У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця».

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактичного стягнута на користь стягувача. І ці дії цілком логічні, оскільки при повторному предявленні виконавчого документа до виконання необхідно буде стягувати як суму боргу, що залишилась, так і суму виконавчого збору, виходячи саме з цієї суми.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, суд вважає, що вчинивши виконавчі дії у обсязі, зазначеному у оскаржуваній постанові, державний виконавець проігнорував вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином суд вважає за необхідне зобовязати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст.ст. 450,451,453,459, ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 - задовольнити.

Зобовязати посадову особу - державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 закрити виконавчі провадження №52237260 та №52237317 від 14 вересня 2016 року та будь-які інші, у разі виділення в окреме виконавче провадження про стягнення виконавчого збору на підставі виконавчих листів Малиновського районного суду по справі №521/14463/15ц з ОСОБА_2, ОСОБА_3, зняти арешт з квартири АДРЕСА_2.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Особи, які не були присутні при проголошенні ухвали можуть її оскаржити протягом пятнадцяти днів з дня отримання.

Повний текст ухвали виготовлений 05 березня 2018року.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ