АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/642/18 Справа № 205/3424/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Хоменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2017 року та на додаткове рішення цього ж суду від 25 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про зміну дати, причин звільнення, скасування наказів про прийняття на роботу та звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» про зміну дати, причин звільнення, скасування наказів про прийняття на роботу та звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу № 23 від 27.02.2006 року був прийнятий в цех механічної обробки деталей учнем оператора станків з ПУ на ДП «НВК «Електровозобудування», де працював на різних посадах більш ніж 10 років - до 05.04.2016 року.

04.04.2016 року він подав заяву про звільнення з роботи з 05.04.2016 року за власним бажанням у звязку з порушенням трудового законодавства та умов колективного договору, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте 05.04.2016 року отримав трудову книжку із зазначенням іншої причини звільнення - за ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 40 від 05.04.2016 року.

Відповідачем систематично порушувалися умови трудового законодавства та обовязки адміністрації, передбачені колективним договором, який було затверджено на 2014-2015 роки, що порушувало його права, передбачені чинним законодавством.

Так, 24.02.2016 року ним була написана заява про надання чергової щорічної відпустки з 29.02.2016 року, згідно з графіком відпусток, але відпустку надали з 09.03.2016 року по 01.04.2016 року. Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки відповідач мав здійснити до 05.03.2016 року. Фактично виплата заробітної плати за час щорічної відпустки була здійснена 04.04.2016 року після того, як він написав заяву на звільнення з роботи.

Також відповідач незаконно відраховував в період 2015-2016 років із його заробітної плати комунальні послуги та послуги ЖКГ, порушував право на своєчасне одержання винагороди за працю та мав заборгованість з виплати заробітної плати. Не проводилась компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою термінів її виплати.

Крім того, відповідачем не оплачений час простою, який мав місце у період з березня 2015 року по березень 2016 року.

Фактично, працюючи в цеху металообробки №57, який вважається зварювальним та таким, що має рахуватись зі шкідливими умовами праці, лише по документам працював в цеху № 88, що є порушенням норм ст. 29 КЗпП України .

При звільненні відповідач мав розрахуватись 05.04.2016 року, але в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахувався 11.04.2016 року.

Всупереч нормам ст. 129 КЗпП України з вихідної допомоги, доплат та компенсації при звільненні були утримані 24,21 грн. за інструмент та 96,48 грн. за спецодяг, хоча всі зазначені речі знаходяться на території підприємства.

Вищезазначені факти є вагомою підставою вважати дії відповідача такими, що порушують законодавство про працю, умови колективного договору та порушують його права. Він був змушений терпіти зазначені порушення з боку відповідача через те, що зазнавав тиску з боку деяких уповноважених осіб адміністрації з приводу того, що в разі звільнення з роботи його родину з грудною дитиною виженуть на вулицю з гуртожитку.

На підставі викладеного, позивач просив: визнати неправомірними накази ДП «НВК «Електровозобудування» № 82 від 18.05.2016 року та №62 від 30.05.2016 року, скасувати накази ДП «Електровозобудування» №82 від 18.05.2016 року та №62 від 30.05.2016 року, зобовязати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05.04.2016 року на день набрання законної сили рішенням суду, зобовязати відповідача змінити формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.04.2016 року по день набрання законної сили рішенням суду, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку з компенсацією відповідно до законодавства у сумі 10139,31 грн, стягнути неправомірно утримані відрахування із заробітної плати та компенсацію на них відповідно до законодавства у розмірі 4175, грн. та 118 грн. в рахунок інфляції, а всього у сумі 4 293,00 грн., стягнути компенсацію за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року в сумі 31,13 грн., стягнути суму за час простою з березня 2015 по березень 2016 року у сумі 26 541,01 грн., стягнути неправомірно утримані з вихідної допомоги 120,69 грн. та стягнути заробітну плату за 4 відпрацьовані, але не оплачені години - 30.11.2015 року у сумі 99,40 грн. /т.1 а.с.1-4, 114-117, 158-162, 239-243, т.2 а.с. 114-116, 137-138, 147-148/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконними накази № 82 від 18.05.2016 року ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» про поновлення на роботі ОСОБА_2 та наказ № 62 від 30 травня 2016 року про припинення трудового договору.

Скасовано наказ № 82 від 18.05.2016 року ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» про поновлення на роботі ОСОБА_2

Скасовано наказ № 62 від 30 травня 2016 року Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» про припинення трудового договору.

Зобовязано ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10139,41 грн.

Стягнуто з ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь ОСОБА_2 неправомірно утримані кошти за інструмент та спецодяг у розмірі 120,69 грн. 69 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь держави судові витрати у розмірі 640 грн./т.2 а.с.159-162/.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25.09.2017 року стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 2756 грн.

Стягнуто з ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь держави судові витрати у розмірі 2 116 грн./а.с.193/.

З рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.08.2017 року, в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, не погодився ОСОБА_2, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в цій частині, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме за період з 06.04.2016 року по 09.08.2017 року, що суперечить нормам ч.3 ст.235 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач незаконно, без його згоди відраховував в період 2015-2016 роки із його заробітної плати комунальні послуги та послуги ЖКГ, що не відповідає нормам ст. 128 КЗпП України та ст.ст. 5, 26 Закону України «Про оплату праці», такі відрахування становили до 100% його заробітної плати, що ставило його із родиною на межу виживання.

За час простою, що мав місце у період січень 2015 року-грудень 2015 року, який стався не з його вини, за ним повинні були зберігатись норми оплати праці відповідно до діючого законодавства, чого відповідачем зроблено не було, однак це залишилось поза увагою суду.

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що під час розгляду цивільної справи йому стало відомо про факти перевищення службових повноважень з боку посадових осіб ДП «Дніпропетровський електробудівний завод» на час його звільнення, а тому він звернувся до правоохоронних органів, які на цій підставі відкрили кримінальне провадження № 0001639.

Однак, суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду вказаного кримінального провадження, яке безпосередньо стосується підстав його звільнення з посади.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив його скасувати /а.с.203-205/.

Відповідач, ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» вищевказані судові рішення не оскаржував.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції від 09.08.2017 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, то в іншій частині воно колегією суддів не перевіряться.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 27.02.2006 року, а з 14.11.2008 року працював в цеху механічної обробки запчастин /т.1 а.с. 9-16 /.

ОСОБА_2 01.04.2016 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та умов колективного договору, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 05.04.2016 року, зазначивши перелік порушень трудового законодавства /т.1 а.с. 57-58 /.

Наказом № 40 від 05.04.2016 року ОСОБА_2 було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації з 27.02.2016 року по 05.04.2016 року /т.1 а.с.17/. Трудову книжку видано позивачу в день його звільнення. Остаточний розрахунок з позивачем проведений 11.04.2016 року /т.1 а.с. 36, 37, 62 /.

З 12.04.2016 року ОСОБА_2 працює фрезерувальником на ТОВ «Дніпровський завод спецінструменту» /т.1 а.с.16/.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2016 року ОСОБА_2 звертався зі скаргою до Головного управління держпраці у Дніпропетровській області. За результатами розгляду звернення було надано вмотивовану відповідь /т.1 а.с. 70-75/.

У звязку із зверненням ОСОБА_2 з 12.05.2016 року по 19.05.2016 року, Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області було проведено перевірку додержання ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс» Електровозобудування» законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, за результатами якої було складеного акт № 183/4.4-7 /т.1 а.с. 188-219/.

Перевіркою, проведеною Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, було встановлено ряд порушень трудового законодавства на підприємстві у звязку з чим 20.05.2016 року на імя директора було направлено припис № 183/4.4-7-138 /т.1 а.с. 220-223 / для усунення встановлених порушень а саме зобовязано привести у відповідність до вимог ст. 38 КЗ пП України розірвання трудового договору, привести у відповідність до вимог ст. 116 КЗпП України виплату всіх сум, що належать працівнику, привести у відповідність до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплати компенсації за невикористану відпустку в календарних днях, привести у відповідність до вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та п. 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства, привести у відповідність до виог ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ч. 3 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 4.15 Колективного договору на 2014-2015 роки виплату заробітної плати працівникам підприємства за весь час щорічної відпустки не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

18.05.2016 року відповідачем було видано наказ № 82 про поновлення на роботі ОСОБА_2 У звязку з виявленням порушень при звільненні фрезерувальника 4 розряду цеху № 88 ОСОБА_2 вирішено відмінити дію наказу від 05.04.2016 року № 40. Начальнику відділу кадрів ОСОБА_3 провести заходи щодо поновлення на роботі фрезерувальника 4 розряду цеху № 88 ОСОБА_2 Головному бухгалтеру ОСОБА_4 забезпечити нарахування компенсації за час вимушеного прогулу /т.1 а.с. 146 /.

23.05.2016 року на адресу позивача було направлено лист, у якому зазначено, що у звязку з виявленням порушень, допущених при звільненні позивача, видано наказ по підприємству від 18.05.2016 року № 82. У звязку з цим йому слід було не пізніше наступного робочого дня, з моменту отримання цього листа, з 8-00 до 9-00 годин зявитися до відділу кадрів ДП «НВК «Електровозобудування», при собі мати трудову книжку /т.1 а.с. 12/.

24.05.2016 року на адресу позивача відповідачем направлено лист та копію наказу від 18.05.2016 року за № 82.

Відповідачем надано акт від 24.05.2016 року, в якому зазначено, що завідуюча гуртожитком ОСОБА_5 передала лист підприємства з додатками ОСОБА_2 біля 17 години 00 хвилин. ОСОБА_2 ознайомився з ним, але від підпису відмовився /т.1 а.с. 145/.

З 23.05.2016 року по 25.05.2016 року представники відповідача намагалися вручити ОСОБА_2 копію наказу № 82, про що складалися відповідні акти /т.2 а.с. 12-14 /.

Листом від 25.05.2016 року ОСОБА_2 було запрошено на засідання профспілкового комітету підприємства, яке було призначено на 26.05.2016 року /т.2 а.с. 15 /, про що складено акт від 25.05.2016 року.

У звязку з неявкою на засідання профспілкового комітету, листом від 26.05.2016 року, ОСОБА_2 повторно було запрошено на засідання профспілкового комітету на 30.05.2016 року /т.2 а.с. 16-18/.

25.05.2016 року, 26.05.2016 року, 27.05.2016 року та 30.05.2016 року відповідачем було складено акти про відсутність на роботі ОСОБА_2 /а.с. 19-20 том № 2/.

Відповідно до виписки з протоколу №144 засідання профспілкового комітету спільно з адміністрацією від 30.05.2016 року /т.2 а.с. 22/ було прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 62 від 30.05.2016 року ОСОБА_2 було звільнено 30.05.2016 року за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с. 23 том № 2/.

Відповідно до видаткового касового ордера від 30.05.2016 року ОСОБА_2 нараховано відповідачем грошова компенсація за квітень-травень 2016 року у розмірі 2 305,82 грн. /а.с. 26-30 том № 2/.

ОСОБА_2 неодноразово запрошували зявитись на підприємство для оформлення належним чином відповідих документів та проведення розрахунку, однак він не зявлявся /т.1 а.с. 31-41/.

Звертаючись з позовною заявою, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.04.2016 року по день набрання законної сили рішенням суду.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним рішенням зобовязано ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2, визначених у наказі № 40 від 05.04.2016 року, з частини 1 ст. 38 КЗпП України на частину 3 ст. 38 КЗпП України.

Позовних вимог про поновлення на роботі ОСОБА_2 не заявлялось, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці не перешкодило працевлаштуванню ОСОБА_2, а відтак відсутні правові підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розумінні ст.235 КЗпПУкраїни.

Отже, і доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні вказаних позовних вимог є безпідставними.

Позовні вимоги позивача в частині зобовязати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 05 квітня 2016 року на день набрання законної сили рішенням суду першої інстанції задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах закону, про що правильно зазначив місцевий суд у судовому рішенні від 09.08.2017 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення неправомірно утриманих із його заробітної плати в період 2015-2016 роки грошових коштів на оплату комунальних послуг та послуг ЖКГ у сумі 4175, грн., а також 118 грн. інфляційних, колегія суддів зауважує наступне.

Встановлено, що позивач проживає у гуртожитку, який знаходиться на балансі відповідача - ДП «Дніпровський електровозобудівний завод».

01.04.2010 року ОСОБА_2 звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням утримувати кошти за житлово-комунальні послуги із його заробітної плати /т.1 а.с. 99 /.

Отже, відрахування із заробітної плати за комунальні послуги підприємством проводилися у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Таким, чином суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні зазначених позовних вимог.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що відповідач незаконно, без його згоди, здійснював вказані відрахування із заробітної плати на сплату комунальних послуг та послуг ЖКГ.

Посилання заявника на те, що такі відрахування становили до 100% його заробітної плати, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та спростовуються розрахунковими листками по заробітній платі /а.с.19-23/.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на його користь компенсації за невиплачену заробітну плату за лютий 2016 року в розмірі 31,13 грн. задоволенню не підлягають, оскільки така компенсація була виплачена позивачу в квітні 2016 року, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

На ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» відсутній будь-який документ, підтверджуючий попередження ОСОБА_2 керівника будь-якого рівня щодо початку простою.

Для обліку робочого часу працівників підприємств застосовується табель обліку використання робочого часу та є основним джерелом інформації з цього питання. Також є однією з головних підстав для нарахування заробітної плати.

Обліком використання робочого часу ОСОБА_2 визначено:

- в січні 2015 року відпрацьовано 8 робочих днів та 10 календарних днів знаходився в щорічній відпустці;

- в лютому 2015 року відпрацьовано 10 робочих днів, 14 календарних днів знаходився в щорічній відпустці та 1 день у відпустці без збереження заробітної плати;

- в березні 2015 року 21 робочий день визначено прогулом, але письмові пояснення щодо відсутності на роботі протягом місяця на підприємсті відсутні, при цьому, слід зазначити, що прогул - це відсутність на роботі без поважних пичин;

- в квітні 2015 року відпрацьовано 1 робочий день;

- в травні-червні 2015 року жодного відпрацьованого дня;

- в липні 2015 року відпрацьовано 2 робочих дня;

- в серпні 2015 року жодного відпрацьованого дня;

- в вересні 2015 року відпрацьовано 5 робочих дня;

- в жовтні 2015 року відпрацьовано 2 робочих дні;

- в листопаді 2015 року відпрацьовано 1 роочий день;

- в грудні 2015 року-3 робочих дня;

- в січні 2016 року-6 робочих днів та 8 робочих днів прогулу (пояснення відсутні);

- в лютому 2016 року-14 робочих днів та 8 календарних днів знаходився на листку тимчасової непрацездатності;

- в березні 2016 року-2 робочих дні та 23 календарних днів знаходився в щорічній відпустці, 1 робочий день визначено прогулом (пояснення відсутні);

- в квітні 2016 року-1 календарний день перебував у щорічній відпустці та відпрацьовано 2 робочих дня. Протягом періоду 2015-2016 р. в інші робочі дні проти прізвища ОСОБА_2 визначено буквенний код «Н»-неявка. Причина неявки на роботу ОСОБА_6 керівництвом заводу не зясовувалась.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів за час простою з березня 2015 по березень 2016 року у розмірі 26 472,96 грн., оскільки у вказаний період простой на підприємстві був відсутній.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначеного висновку.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за 4 відпрацьовані, але неоплачені, години 30.11. 2015 року у сумі 99,40 грн.. суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволені з огляду на наступне.

Так, відповідно до розрахункового листка за листопад 2015 року /т.1 а.с. 21/ дійсно значиться, що відповідачем відпрацьовано 4 години, між тим форма оплати праці - відрядна.

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Відрядна оплата праці передбачає залежність розміру заробітної плати працівника від рівня виконання норми роботи. Оскільки за 4 відпрацьовані години 30.11.2015 року працівником ОСОБА_2 не було виготовлено будь-якої продукції, то і заробітна плата за цей час не нарахована.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність вказаних позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 08.08.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до розгляду кримінального провадження № 0001639 щодо перевищення службових повноважень посадовими особами ДП «Дніпропетровський електробудівний завод» на час звільнення позивача.

В апеляційній скарзі позивач зауважує на необґрунтованість вказаної ухвали, оскільки вона суперечить нормам процесуального закону, зокрема, наслідки розгляду вказаного кримінального провадження безпосередньо стосуються підстав його звільнення з посади.

Вичерпний перелік підстав для зупинення провадження у справі передбачений ст.ст. 201, 202 ЦПК України (в редакції чинні на день ухвалення судового рішення), зокрема п.4 ч.1 ст. 201 ЦПК України передбачено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

На час розгляду справи місцевим судом кримінальне провадження № 0001639 на розгляді в суді не перебувало, зокрема, наслідки його вирішення не впливають на ухвалене у даній справі рішення, відтак суд першої інстанції обґрунтовано ухвалою від 08.08.2017 року відмовив у зупиненні провадження у даній цивільній справі.

Таким чином доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а рішення суду першої інстанції від 09.08.2017 року, в оскаржуваній частині, відповідає вимогам закону, оскільки ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви судовий збір ОСОБА_2 не сплачувався, позовні вимоги, у задоволенні яких йому було відмовлено, кореспондуються з вимогами про стягнення заробітної плати.

Між тим, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору у сумі 2756 грн.

Таким чином, додаткове рішення суду від 25.09.2017 року в частині стягнення з позивача судового збору слід скасувати.

Ухвалою апеляційного суду від 14.12.2017 року ОСОБА_2 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.08.2017 року та на додаткове рішення цього ж суду від 25.09.2017 року, відтак судовий збір за апеляційне оскарження компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору у сумі 2756 грн.

В решті додаткове рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_7