Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/4155/14-ц

провадження № 61-349св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді - Бенца К. К. від 20 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Павліченка С. В., Бисаги Т. Ю., Куцина М. М., від 21 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2012 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з якою банк надав ОСОБА_4 суму кредиту в розмірі 25 299 грн 06 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 10 % річних на суму залишку заборгованості з погашенням суми кредиту та процентів у терміни та розміри, передбачені встановленими умовами кредитного договору.

Проте, взяті на себе зобов'язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором відповідачем не виконано, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 03 березня 2014 року становила 33 453 грн 92 коп., з яких: 23 006 грн 09 коп. - основна сума боргу за кредитом; 3 530 грн 74 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4 847 грн 86 коп. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2. Генеральної угоди; а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 569 грн 23 коп. - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на користь банку з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 453 грн 92 коп.

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 20 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 липня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2012 року в розмірі 33 453 грн 92 коп., з яких: 23 006 грн 09 коп. - основна сума боргу за кредитом; 3 530 грн 74 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4 847 грн 86 коп. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2. Генеральної угоди; а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 569 грн 23 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_4 не виконала зобов'язання, передбачені Генеральною угодою від 30 серпня 2012 року, Умовами та правилами надання продукту кредитних карт та тарифами у строк, встановлений цим договором, а тому є підстави для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

У липні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Генеральна угода від 30 серпня

2012 року не відповідає вимогам до форми і порядку укладення кредитного договору, які передбачені статтею 1055 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків-фінансових послуг» від 12 липня 2001 року. Крім того, не підлягає стягненню пеня та штрафні санкції, що зазначені в Умовах та правилах надання продукту кредитних карт та тарифів, оскільки ОСОБА_5 такі Умови не підписувала.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Встановлено, що 30 серпня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та

ОСОБА_4 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з якою банк надав ОСОБА_4, а остання отримала суму кредиту в розмірі 25 299 грн 07 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом 0,833 % щомісячно на суму залишку заборгованості, строком на

12 місяців з 30 серпня 2012 року по 31 серпня 2013 року, що підтверджено Генеральною угодою від 30 серпня 2012 року.

Як убачається з кредитного договору, ОСОБА_4 отримала кошти

від ПАТ КБ «ПриватБанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності.

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється з 01 по 25 число щомісяця, позичальник повинен надавати щомісячний платіж в сумі 2 225 грн 78 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інші витрати згідно умов договору.

Однак, у порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та відсотків.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлено, що за порушення позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день за зобов'язаннями, строк яких ще не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4 847 грн 86 коп.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано задовольнили позов в частині стягнення заборгованості основної суми боргу, заборгованості по відсотках за користування кредитом та залишку за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2 Генеральної угоди, встановивши, що ОСОБА_4 не виконала зобов'язання, передбачені Генеральною угодою від 30 серпня 2012 року.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині стягнення штрафів відповідно до Умов та правил надання банківських послуг виходячи з наступного.

Суди встановили, що між сторонами укладено Генеральну угоду шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитний договір.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявностіналежних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазівідповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, дійшовши правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом, водночас помилково стягнули з відповідача штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 1 569 грн 23 коп., передбачені Умовами, не встановивши наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеної між сторонами Генеральної угоди.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень у частині стягнення з

ОСОБА_4 штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 569 грн 23 коп., та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині. У іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 липня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 569 грн 23 коп.скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 569 грн 23 коп. відмовити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області

від 21 липня 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило