Справа № 445/813/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Золочівський районний суд Львівської області

в складі судді Сивак В.М.

з участю секретаря Захарчук Н.Я.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Золочів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 Ольги-Ярослави Мартинівни, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними та скасування рішення та договору дарування, визнання обєкта незавершеного будівництва обєктом спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 Ольги-Ярослави Мартинівни, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Золочівської районної ради Львівської області №344 від 05.12.1991 року, яким відповідачам було надано дозвіл на дарування незакінченого будівництва житлового будинку по Вороняцькій сільській раді Золочівського району Львівської області; договору дарування, посвідченого 23.12.1991 року Золочівською державною нотаріальною конторою Львівської області під реєстровим номером 2774, згідно умов котрого за відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 було зареєстровано по 1/3 частці незавершеного будівництвом 66% готовності житлового будинку у с. Вороняки Золочівського району Львівської області; визнання незавершеного будівництва 66% готовності житлового будинку у с. Вороняки, вул. Прикарпатська 37, Золочівського району, Львівської області обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_7-Я.М., ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач разом із чоловіком ОСОБА_9 брали фінансову та трудову участь у будівництві житлового будинку №37 по вул. Прикарпатській у с.Вороняки Золочівського району Львівської області, який зводився у звязку із знищенням внаслідок пожару будинку, який належав її батькові. Поза тим, позивач зазначає, що 1986 року разом із сімєю постійно проживає у новозбудованому будинку. Однак, вищезазначеним рішенням та договором дарування порушено її права на вказаний будинок. Тому просить позов задоволити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задоволити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з позовом не згідні та подали письмові заперечення. Зазначають, що на момент, коли згорів старий будинок, де проживала сімя ОСОБА_5 в селі не існувало нумерації будинків. Після пожару сімя перебралася у літню кухню, на яку відсутні будь-які правовстановлюючі документи. Своєю чергою, ОСОБА_7-Я.М. отримала дозвіл на будівництво житлового будинку, який був зареєстрований під №33 по вул.Прикарпатській, с.Вороняки. у якому дозволили також тимчасово проживати позивачці та її сімї. Вважають помилковою реєстрацію новозбудованого будинку, який став предметом договору дарування, у погосподарських книгах Вороняцької сільської ради під №37, а літню кухню, яка вціліла після пожару під №33.

Відповідачі звертають також увагу на те, що місце проживання позивачів може бути зареєстроване лише за місцем робітничого двору, оскільки дозволу на приписку у новозбудованому будинку їм ніхто не надавав. Враховуючи вищезазначене просять у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 вважає позов безпідставним, в обґрунтування чого подала письмові заперечення. Зазначає, що не можна вважати обґрунтованим твердження ОСОБА_1 про те, що у 1984 році внаслідок пожежі був повністю знищений житловий будинок №33 по вул.Прикарпатській у с. Вороняки Золочівського району Львівської області, оскільки нумерація житлових будинків розроблялася у 1987-1988 роках. Зазначає, що будівництво новозбудованого спірного будинку здійснювалося ОСОБА_7-Я. на підставі виданого їй дозволу.

У будинку №33 по вул.Прикарпатській у с.Вороняки ОСОБА_1 проживала окремо від відповідачів, не вела з ними спільне господарство, що підтверджується рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 02.10.1991 року. З вказаних підстав просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, положеннями ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Зокрема, у ч. 1ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, захист цивільних прав - це не що інше, як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи судового захисту передбачені у ст. 16 ЦК України і, як правило, власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Такий спосіб судового захисту визначається законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Крім того, згідно положень ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Статтями 76-82 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що новозбудований житловий будинок, який являється предметом договору дарування та відповідно спору, розташований під №37 по вул.Прикарпатській у с.Вороняки Золочівського району Львівської області.

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Зважаючи на те, що відносини щодо набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок №37 по вул.Прикарпатській у с.Вороняки Золочівського району Львівської області виникли до набрання чинності новим ЦК України, тобто до 01 січня 2004 року, до даних правовідносин суд застосовує положення ЦК УРСР.

Зокрема, згідно ст. 86 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Крім того, на час виникнення спірних правовідносин, відносини власності регулювалися також і Законом України «Про власність», іншими законодавчими актами.

Зокрема, ст. 12 Закону України «Про власність» (від 07.02.1991 року) передбачала підстави виникнення права приватної власності і зазначала, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно ст.13З Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян.

У відповідності з положеннями ст. 48 Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Також слід зазначити, що у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", розяснено, що в силу ст.12 Закону України "Про власність"у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Отже, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на будинок, крім передбачених законом випадків (наприклад, будівництво будинку подружжям).

Таким чином, за змістом статті 17 ЗК України та статті 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом й відповідно не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок.

Наведене також узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом України у постанові № 6-42цс 12 від 16.05.2012 року.

Як вбачається із виписки із Рішення №63 від 18.03.1982 року ОСОБА_7-Я. дозволено будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту та видано паспорт на забудову земельної ділянки у с.Вороняки, яка виділена їй загальними зборами членів колгоспу ім.Леніна, наказом дирекції радгоспу від 12 січня 1982 року.

Рішенням №85 від 18 грудня 1990 року виконавчого комітету Вороняківської сільської ради народних депутатів Золочівського району Львівської області визнано можливим оформити право власності за громадянкою ОСОБА_7-Я.М. на житловий будинок в с.Вороняки Золочівського району Львівської області.

Зважаючи на те, що земельна ділянка, на якій було здійснено будівництво житлового будинку №37 у с.Вороняки, була виділена саме ОСОБА_7-Я.М., не доведено факту участі ОСОБА_1 у будівництві житлового будинку на підставі угоди, а тому ОСОБА_1 вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Рішенням Виконавчого комітету Золочівської районної ради народних депутатів Львівської області №344 від 05 грудня 1991 року ОСОБА_7 Ользі-Ярославі надано дозвіл на дарування незакінченого будівництвом житлового будинку по Вороняцькій сільській Раді народних депутатів своїм дітям ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8

23 грудня 1991 року між ОСОБА_7-Я.М. з однієї сторони та ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, з іншої, укладено договір дарування незакінченого будівництвом 86% готовності жилий будинок. Відповідно до якого до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 переходило право власності на зазначений будинок у рівних часках (по 1/3 кожному).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, згідно розяснень, які містяться у п. 7, п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, відповідно до якої недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Згідно вимог ст.ст. 243, 244 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. До договору дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу

За умовами ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу (дарування) жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Зважаючи на те, що відповідачами дотримано вимог законодавства, яке діяло на момент вчинення оскаржуваних правочинів, а саме нотаріальне посвідчення договору Дарування від 23 грудня 1991 року, а також на те, що будинок, який відчужувався на підставі зазначеного договору належав на праві власності ОСОБА_7-Я.М., приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 Ольги-Ярослави Мартинівни, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Золочівської районної ради Львівської області №344 від 05.12.1991 року, яким відповідачам було надано дозвіл на дарування незакінченого будівництва житлового будинку по Вороняцькій сільській раді Золочівського району Львівської області; договору дарування, посвідченого 23.12.1991 року Золочівською державною нотаріальною конторою Львівської області під реєстровим номером 2774, згідно умов котрого за відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 було зареєстровано по 1/3 частці незавершеного будівництвом 66% готовності житлового будинку у с. Вороняки Золочівського району Львівської області; визнання незавершеного будівництва 66% готовності житлового будинку у с. Вороняки, вул. Прикарпатська 37, Золочівського району, Львівської області обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_8 Ольги-Ярослави Мартинівни, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення 30-денного строку з дня проголошення рішення, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області в 30- денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя В.М. Сивак