Справа № 446/146/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2018 року м. Камянка-Бузька

Камянка-Бузький районний суд Львівської області у складі

головуючого-судді Котормус Т.І.

за участі секретаря судового засідання Карпа Г.М.

Справа № 466/146/18

Провадження №2/446/443/18

учасники справи:

позивача ОСОБА_1;

представник позивача ОСОБА_2;

відповідач ОСОБА_3;

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою,

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки у розмірі 57984,81 грн. та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування свого позову зазначає, що 28.04.2016р. біля 21:00 год. він, як водій мотоцикла НОМЕР_1, рухався по дорозі Київ-Чоп, де в с.Новий Милятин здійснив зіткнення лівим боковим дзеркалом з пішоходом ОСОБА_3, який переходив дорогу поза пішохідним переходом. На місце події прибули працівники поліції та швидкої медичної допомоги, ОСОБА_3 було констатовано "ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій обличчя зліва. Алкогольне сп'яніння". За даним фактом було порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, яке в подальшому було закрито на підставі постанови слідчого від 29.04.2016р. у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В подальшому постановою судді Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2017р. ОСОБА_3 було визнано винним за ст. 124 КУпАП та притягнуто до відповідальності у виді штрафу. Позивач вважає, що відповідач несе матеріальну відповідальність за завдані йому збитки, так як саме він є винен у дорожньо-транспортній пригоді, а розмір таких збитків він визначив за допомогою відповідного звіту оцінювача і який складає 55 684,81 грн. Також вважає, що із відповідача слід стягнути 2300,00 грн. які він витратив на виготовлення висновку оцінювача.

Ухвалою суду від 08.02.2018р. відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання та встановлено пятнадцятиденний строк для надання відзиву.

Ухвалою суду від 12.03.2018р. судом було вжито заходів до забезпечення позову у виді накладення арешту на майно відповідача.

В судовому засіданні 26.03.2018р. представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та додатково вказав, що постанова судді про притягнення відповідача до відповідальності за ст. 124 КУпАП була скасована судом апеляційної інстанції в частині притягнення до відповідальності, проте висновок про винуватість відповідача апеляційний суд підтвердив. Також зазначив, що сума збитку позивачем визначена як сумарний розмір шкоди отриманого внаслідок пошкодження транспортного засобу та сума шкоди, яка витрачена на виготовлення висновку оцінювача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання 26.03.2018р. прибув, проти задоволення позовних вимог заперечив повністю. Так, відповідач зазначив, що не заперечує факту своєї вини у ДПТ, проте не згідний відшкодовувати кошти по причині їх відсутності. Зокрема зазначив, що сума збитку є для нього надто велика і він не може її покрити.

Відповідач в судовому засіданні подав клопотання, в якому просив суд залучити до участі у справі Моторне (транспортне) страхове бюро України як третю особу. Суд, заслухавши думки учасників процесу, відмовив у задоволенні такого клопотання, оскільки даним предметом спору не зачіпаються права та обовязки такої особи, а правовідносини щодо можливого подальшого відшкодування шкоди становлять самостійний предмет.

Також відповідач надав суду відзив на позовну заяву, проте, оскільки такий не відповідав вимогам ст. 178 ЦПК України, а саме не містив доказів надсилання чи вручення його іншій стороні та поданий поза межами строку встановленого судом, то такий відзив суд повернув відповідачу.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу мотоцикла НОМЕР_2, що доводиться свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 27.08.2013р. (а.с. 5,6).

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, 28.04.2016р. біля 21:00 год. водій мотоцикла НОМЕР_1 ОСОБА_1, рухаючись по автодорозі Київ-Чоп в напрямку м. Києва, через населений пункт с. Новий Милятин Буського району на 498км. + 740 м., здійснив зіткнення лівим боковим дзеркалом з пішоходом ОСОБА_3, 16.09.1993р.н., який переходив проїжджу частину дороги поза пішохідним переходом. Внаслідок зіткнення транспортний засіб отримав механічні ушкодження, а ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований у Буську ЦРЛ з діагнозом " ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій обличчя зліва. Алкогольне спяніння".

За наслідками досудового розслідування кримінального провадження за даним фактом, постановою заступника начальника Буського відділу поліції від 19.05.2016р. кримінальне провадження було закрито у звязку з відсутністю в діях ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Причому закриваючи вказане кримінальне провадження, орган досудового розслідування виходив із того, що підставою цьому є легкі тілесні ушкодження потерпілого з короткочасним розладом здоровя (а.с. 7-8).

Постановою судді Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2017р. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу 340,00 грн. Визнаючи ОСОБА_3 винним суд дійшов до висновку, що він як пішохід порушив п. 4.7., 4.14. Правил дорожнього руху. (а.с. 9).

Постановою апеляційного суду Львівської області від 11.05.2017р. постанову судді Камянка-Бузького районного суду від 31.03.2017р. про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито у звязку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 29,30).

Причому скасовуючи таку постанову суду першої інстанції, апеляційний суд в мотивувальній частині вказав, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю зібраних та перевірених судом доказів. Поряд з цим, таку постанову суд першої інстанції прийняв поза межами строку накладення адміністративного стягнення.

Звітом №876 від 07.06.2016р. оцінювача ОСОБА_4 визначено, що вартість матеріального збитку завданого власнику мотоцикла НОМЕР_1, внаслідок пошкодження при ДТП складає 55 684,81 грн. (а.с. 11-26).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №12/5 від 12.05.2016р. ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_4 2300,00 грн. для визначення матеріально збитку мотоцикла НОМЕР_1 (а.с. 10).

Оцінивши зібрані по справі докази судом встановлено, що 28.04.2016р. мала місце дорожньо-транспортна пригода, учасником якої були позивач ОСОБА_1 як водій мотоцикла та відповідач ОСОБА_3 як пішохід. Внаслідок даної пригоди мотоцикл позивача отримав механічні ушкодження, а пішохід отримав тілесні ушкодження.

У ч. 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено судом, постановою суду першої та апеляційної інстанції по справі №446/442/17 вина ОСОБА_3 у згаданій вище дорожньо-транспортній пригоді встановлена, у звязку із цим, суд не досліджує питання чи мала місце така подія та чи вчинена вона іншою особою.

Визначаючи правові наслідки винної поведінки завдавача шкоди суд враховує, що в §1 Глави 82 ЦК України (Загальні положення про відшкодування шкоди) визначено загальні норми щодо відшкодування шкоди (ст. ст. 1166, 1167 ЦК) та спеціальні норми (напр. ст. 1187, 1188 ЦК та інші). Аналіз зазначених норм чинного законодавства, на переконання суду, свідчить, що спеціальної норми для спірних правовідносин чинний ЦК не містить, а тому застосуванню підлягає загальна стаття 1166 ЦК, як підстава для виникнення деліктного зобовязання.

Такий висновок суд робить, виходячи із наступних міркувань.

Так, згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Також, згідно ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Водночас, за положеннями спеціальної норми - ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Дана стаття регламентує підстави відшкодування шкоди, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки і не регламентує випадку відшкодування шкоди, яку завдано власнику джерела підвищеної небезпеки, які неодмінно слід розмежовувати. На такий висновок вказує те, що в ч. 2 ст. 1187 ЦК мова йде саме про відшкодування шкоди яка "завдана джерелом підвищеної небезпеки", а тому застосовувати її до шкоди завданої в інший спосіб було б неправильно. Відтак, при визначенні порядку відшкодування шкоди завданої власнику джерела підвищеної небезпеки необхідно застосовувати загальну норму закону, якою є 1166 ЦК.

Іншими словами, на переконання суду, ст. 1187 ЦК у спірних правовідносинах, поширюється на завдану ОСОБА_3 шкоду у вигляді тілесних ушкоджень, джерелом підвищеної небезпеки, яким керував водій ОСОБА_1 і така не поширюється на майнову шкоду, яка завдана власнику джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_1 та якою в даному випадку є пошкодження транспортного засобу.

Наявність статті 1187 ЦК не може свідчити про позбавлення права власника джерела підвищеної небезпеки відшкодувати шкоду, яка завдана йому протиправними діями іншого учасника дорожнього руху, в даному випадку пішоходом, оскільки така шкода беззаперечно існує і визначити потрібно лише особу, яка несе цивільно-правову відповідальність за завдання такої шкоди.

З огляду на фактичні обставини справи, в даному випадку відповідальність за таку шкоду може бути покладено або на самого водія (власника) транспортного засобу, або на іншого учасника дорожнього руху пішохода.

В ч. 5 ст. 1187 ЦК йдеться про те, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, дана норма встановлює випадки звільнення особи від відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. А правова конструкція загалом ст. 1187 ЦК та вжиті у частині пятій цієї статті словосполучення "відповідає за завдану шкоду" та "внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого" свідчить про те, що в цій нормі мова йде саме про шкоду, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки іншому субєкту правовідносин. Тому, застосувати правила ч. 5 ст. 1187 ЦК можна лише при вирішенні питання про відшкодування шкоди, яка завдана потерпілому джерелом підвищеної небезпеки, а не навпаки.

А тому, оскільки судом встановлено, протиправну поведінку відповідача як пішохода, так як він порушив правила дорожнього руху, такий є винним у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 28.04.2016р. згідно судового рішення, яке набрало законної сили, внаслідок такої пригоди відповідачу завдано шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу і між діями відповідача та шкодою, яку отримав позивач є причинно-наслідковий зв'язок, то наявні всі підстави для стягнення з відповідача шкоди, якої зазнав позивач.

Визначаючи розмір завданої шкоди позивачу суд бере до уваги наданий позивачем звіт оцінювача №876 від 07.06.2016р., яким такий розмір визначено на рівні 55 684,81 грн.

Суд приймає такий доказ як належний та допустимий, оскільки такий складений особою, яка має згідно Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" право на здійснення оціночної діяльності, що доводиться сертифікатом субєкта оціночної діяльності дійсного до 17.02.2018р. (а.с. 27).

Будь-яких інших доказів розміру такої шкоди суду не надано. Окрім того, на виконання вимог закону щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК), судом зберігаючи обєктивність та неупередженість розяснено відповідачеві його право на призначення відповідної судової експертизи, проте останній не мав наміру заявляти таке клопотання перед судом та нести витрати з оплати такої експертизи.

За таких обставин, суд визначаючи розмір шкоди керуються тими доказами, які містяться в матеріалах справи та вважає доведеним зі сторони позивача розмір шкоди на рівні 55 684,81 грн., що і підлягає до стягнення з відповідача.

Щодо стягнення суми 2300,00 грн., які позивач вважає збитком, то суд відзначає, що такі витрати не можуть бути збитком з огляду на наступне.

Як вже вказувалось вище, згідно ст. 22 ЦК збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Поряд з цим, чинний процесуальний закон розрізняє таке поняття як судові витрати.

Так, згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Суд дійшов до висновку, що оскільки звіт №876 від 07.06.2016р. був підготовлений позивачем саме з метою звернення до суду та подальшого відшкодування шкоди, а не для відновлення його порушеного права у вигляді пошкодженого транспортного засобу, то такі витрати не належить відносити до збитку, а необхідно вважати судовими витратами.

Причому суд відносить такі судові витрати саме до витрат, пов'язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, а не до витрат, пов'язаних із залученням спеціалістів чи експертів та проведенням експертизи, так як згаданий вже вище звіт №876 підготовлений оцінювачем, що не відноситься ані до спеціаліста ані до експерта в розумінні ст. ст. 72, 74 ЦПК.

За таких обставин оскільки такі судові витрати у розмірі 2300,00 грн. доведені суду на підставі відповідної квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с. 10), а судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн. на підставі квитанції про здійснення касової операції від 18.01.2018р. (а.с. 31), то суд вважає, що такі підлягають стягненню з відповідача згідно правил ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) матеріальні збитки у розмірі 57 984, 81 грн. (пятдесят сім тисяч девятсот вісімдесят чотири гривні вісімдесят одну копійку).

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) судові витрати повязані із залученням оцінювача у розмірі 2300,00 грн. (дві тисячі триста гривень) та із сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок), а разом 3004,80 грн. (три тисячі чотири гривні вісімдесят копійок).

Повний текст рішення складено 02 квітня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, який обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Т.І. Котормус