Справа № 361/6218/13-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1043/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 07.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.

секретар: Вергелес О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа: відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, визначення порядку користування земельними ділянками, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 1997 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку №34 (на момент придбання №28) по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області, яку придбала у ОСОБА_5. Інша 1/2 частина цього будинку на момент придбання належала ОСОБА_6. 10 квітня 1997 року їй була передана у постійне користування земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування 1/2 частини зазначеного житлового будинку. Рішенням Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року №371 їй було передано у власність 0,0950 га для будівництва та обслуговування 1/2 частини житлового будинку, а 10 лютого 2009 року видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. 04 липня 2007 року між позивачем і ОСОБА_7 укладено договір про порядок конкретного користування будинком, за яким вони користуються будинком до цих пір. Після смерті ОСОБА_6 у 2008 році належну йому 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,1469 га для будівництва та обслуговування будинку отримали у спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яким 18 листопада 2010 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га. У 2013 році позивач, маючи намір відчужити власну частину будинку та земельну ділянку, звернулась за складенням кадастрового плану земельної ділянки із зазначенням будинку, що на ній розташований, і як з'ясувалось із наданого кадастрового плану, земельна ділянка, на якій розташовано належний сторонам будинок, поділена між його власниками не порівну, у відповності до рівних часток у будинку, що площа наданої відповідачу у власність земельної ділянки значно більша, ніж земельної ділянки, переданої позивачці, тобто її права порушені і частка відповідача збільшена за рахунок зменшення її частки. Крім того, було встановлено, що межа розподілу земельних ділянок проходить не по тій межі, яка була визначена сторонами між собою, і яка проходила по стіні будинку, якою були розділені частини сторін у будинку, а у такий спосіб, що межа за виданим відповідачу державним актом проходить під її частиною будинку, і таким чином одне з приміщень її частини будинку частково знаходиться на земельній ділянці, що передана у приватну власність відповідачам, що вважає суттєвим порушенням її прав як власника будинку, оскільки до неї разом з придбанням частини у будинку перейшло і право користування земельною ділянкою під ним, і порушено її права а як землекористувача, оскільки вказану частину земельної ділянки у неї із користування не вилучали. Вважає, що при приватизації земельних ділянок не було дотримано принципу справедливого розподілу власності між співвласниками. Тому, з урахуванням зміни позовних вимог, просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 лютого 2009 року, серія ЯД №750133, виданий на імя ОСОБА_3; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 листопада 2010 року, серія ЯЛ №837499, виданий на імя ОСОБА_2, ОСОБА_4; встановити порядок користування земельними ділянками №28, №34 по вул. Новоселиця в с. Зазимя Броварського району Київської області.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року позов задовольнити частково; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №837499, на ім'я ОСОБА_2 (співвласники: ОСОБА_2, ОСОБА_4), виданий 18 листопада 2010 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом №1-652, №1-654 від 11.03.2000 р., на земельну ділянку площею 0,1469 га, кадастровий номер :01:005:0044, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул.Новоселиця, 28 (на даний час №34); у позові про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯД № 750133, виданого 10.02.2009 р. на ім'я ОСОБА_3, відмовлено; у позові про встановлення порядку користування земельними ділянками по вулиці Новоселиця, №28 та №34 в селі Зазим'я Броварського району Київської області відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не було зясовано питання щодо придбання ОСОБА_3 земельної ділянки. Вказує, що вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, а сам державний акт лише посвідчує вже існуючі права на землю. Вказує, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду із відповідними вимогами, оскільки міг дізнатися про порушення свого права з 10 лютого 2009 року, коли отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Вважає, що дії позивача спрямовані на затягування судового процесу, а дії суду порушують принцип розгляду справи упродовж розумного строку, оскільки справа розглядається судами різних інстанцій протягом пяти років.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_3 подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому скасуванню, з підстав наведених у апеляційній скарзі, не підлягає. Вказує, що вона не могла придбати земельну ділянку, на якій розташовано ? частину придбаного нею будинку, оскільки земельна ділянка попередньому власнику ОСОБА_5 не належала. Крім того, від моменту придбання позивачем ? частини будинку і по даний час земельна ділянка фактично між сторонами не розділена, спільна межа позначена стежкою і візуально побачити різницю у розмірах неможливо. Вказує, що посилання апелянта на рішення Європейського ОСОБА_1 «Устименко проти України» не стосується поновлення строків позовної давності, а регулює питання поновлення процесуальних строків на апеляційне оскарження рішення в адміністративній справі. Тому просить суд апеляційної інстанції у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №837499, на ім'я ОСОБА_2 (співвласники: ОСОБА_2, ОСОБА_4), суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачка, набувши право власності на частину будинку в 1997 році, з законних підстав набула право користування земельною ділянкою, на якій розташована куплена нею частина будинку. Оскільки на той час земельна ділянка не перебувала у власності відчужувача майна, то слід вважати, що до набувача частки будинку (позивача) перейшло право користування земельною ділянкою, на якій набуте майно розташоване, в тих межах, які необхідні для обслуговування будинку згідно ст.30 ЗКУ (аналогічно ст.120 ЗКУ) та ст.377 ЦК України. Земельна ділянка, яка розташована під обєктом нерухомого майна, належним позивачці, перебувала у її законному користуванні. Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що станом на момент приватизації землі ОСОБА_4 позивач ще не збудувала вказану прибудову до її частини будинку, як такі, що не відповідають наданим доказам, зокрема, як видно з інвентаризаційної справи вказаного житлового будинку, в якому власниками зазначено ОСОБА_6 і ОСОБА_3, - вказані прибудови 1-1,1-2,1-3 до частини, належної позивачці, вже значились в технічній документації станом на 14 листопада 1997 року, тобто вже існували і були узаконені у порядку, встановленому на той час. Таким чином, приватизацією земельної ділянки саме у такий спосіб, що частина приватизованої ОСОБА_6 земельної ділянки опинилась під частиною будинку, належною позивачці, дійсно порушено права позивача. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що судам цивільної юрисдикції підсудні справи про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, оскільки державні акти є документами, що посвідчують право власної і видаються підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним і окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Вирішуючи питання про застосування строків позовнох давності до вимоги про визнання недійсним Державного акту суд першої інстанції виходив із того, що трирічний строк позовної давності позивачкою пропущений з поважних причин, і підлягає поновленню за цією частиною позовних вимог (про оспорювання державного акту відповідача), і відсутні підстави для відмови у позові в цій частині вимог з підстав пропуску позовної давності, порушене право в цій частині підлягає судовому захисту. Суд першої інстанції зазначив, що позивачка про те, що ОСОБА_6 приватизована земельна ділянка частково під її частиною будинку, дізналась при складенні кадастрового плану в 2013 році, а до суду звернулась у липні 2013 року, тобто у межах строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯД № 750133, виданого 10 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в цій частині позивач ОСОБА_3 дійсно пропустила строк позовної давності, оскільки про розмір приватизованої нею земельної ділянки дізналась у 2009 році. Крім того, до суду за захистом своїх прав особа може звернутись у випадку, якщо її права порушені, оспорені чи не визнані іншою особою, а не самою собою. У даному ж випадку, позивачка намагається у такий спосіб скасувати свій правовстановлюючий документ, який виданий їй внаслідок реалізації нею свого права, і у спосіб, який вона визначила для себе сама. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Державний акт ОСОБА_3 виданий на підставі законного рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого у межах повноважень і у порядку, встановленому законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельними ділянками по вулиці Новоселиця, №28 та №34 в селі Зазим'я Броварського району Київської області, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що порядок користування земельною ділянкою може бути встановлений у разі належності одної земельної ділянки на праві користування декільком співвласникам будинку, тобто порядок користування визначається між співкористувачами. В даному ж випадку, позивачкою вже приватизовано ту земельну ділянку, яка була у неї в користуванні. Тобто правовий статус ділянок на даний час різний. Закон не передбачає зміни порядку користування земельними ділянками, межа між якими вже встановлена, і крім того, одна з яких вже передана у приватну власність.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться , зокрема, у разі : приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст.116 ЗКУ - передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян здійснюється в межах норм, визначених цим Кодексом, і провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ст.118 ЗК України, яка регулює порядок надання земельних ділянок у власність громадянам, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати у власність. Дане клопотання громадянина відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, а після його виготовлення приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання земельної ділянки громадянину у власність.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки можуть передаватись лише після їх вилучення у законних користувачів.

Відповідно до ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до ч.3 ст..122 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 з наступними змінами та доповненнями, - вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Відповідно до ст.30 ЗК(1990р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбаченихстаттею 67 цього Кодексу (в межах, необхідних для обслуговування будинку і споруд), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення; якщо договором не визначено інше, то до набувача будинку переходить право на частину ділянки, яка зайнята житловим будинком (будівлею, спорудою), та частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку; а якщо будинок знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то до набувача будинку переходить право користування даною земельною ділянкою , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Встановлено, що згідно протоколу 20 сесії Зазимської сільської ради від 18 травня 1994 року вирішено закріпити земельну ділянку площею 0,12 га біля 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_6 в с. Зазим'є по вул. Новоселиця та закріпити земельну ділянку площею 0,12га біля 1/2 частини жилого будинку в с. Зазим'є по вулиці Новоселиця ОСОБА_5.

Згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 07 лютого 1997 року, ОСОБА_3 набула у власність 1/2 частину житлового будинку№ 34 (на момент придбання № 28) по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області. Вказану частину будинку вона придбала у ОСОБА_5. Інша 1/2 частина цього будинку на момент придбання належала ОСОБА_6.

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №34 від 10 квітня 1997 року «Про надання земельних ділянок біля спадкових та куплених будинків», ОСОБА_3 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га біля купленого будинку по вул. Новоселиця, 28 (нині № 34).

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №37 від 27 квітня 2005 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян», ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування 1/2 частини жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Новоселиця, 34.

Згідно рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №371 від 11 квітня 2007 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності та передачу земельної ділянки у власність», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в с. Зазим'є по вул. Новоселиця, 34, яка раніше була надана у постійне користування, та передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0950 га.

10 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯД №750133 на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га, кадастровий номер :01:005:0028, для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: Київська область, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 34, підстава: рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №371 від 11 квітня 2007 року.

11 квітня 2007 року КП «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації» за замовленням власників спірного будинку склало зведений акт вартості будівель і споруд, план та експлікацію внутрішніх площ до плану садибного будинку. Згідно із технічним паспортом житловий будинок № 28 по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області став двоквартирним квартира №1, загальною площею 48,9 кв.м виділена ОСОБА_3, кваритра №_2 загальною площею 56,7 км. ОСОБА_6.

04 липня 2007 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 був укладений договір конкретного користування житловим будинком, договір нотаріально посвідчений. За даним договором у конкретне користування ОСОБА_3 передано 1/2 частину будинку, позначеного літерою А-1, загальною площею 48,9 кв.м, а також надвірні будівлі вбиральню літера Ж, 1/2 частину колодязя літера К, 1/2 частину огорожі, а також самовільно побудований сарай з погребом літера Е, ОСОБА_6 у конкретне користування було передано 1/2 частину житлового будинку, позначеного літерою А-1, загальною площею 56,7 кв.м, а також надвірні будівлі сарай літера Б, погріб літера Д, вбиральня літера Г, 1/2 частина колодязя літера К, 1/2 частина огорожі.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №104928, виданого 14 листопада 2001 року на ім'я ОСОБА_6 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2086 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул. Новоселиця, 28 (нині № 34), а саме: для ведення особистого підсобного господарства 0,0617 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд 0,1469 га; підстава: Рішення Зазимської сільської ради від 08 червня 2000 року № 47.

У 2008 році ОСОБА_6 помер. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, втому числі на вказану земельну ділянку площею 0,1469 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування 1/2 частки житлового будинку № 34 по вул. Новоселиця у с. Зазимє Броварського району Київської області (належною йому на праві власності).

З свідоцтв про право на спадщину за законом №1-652 та №1-654, виданих 11 березня 2009 року Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вбачається, що після смерті ОСОБА_6 належну йому земельну ділянку площею 0,1469 га успадкували дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 у рівних частинах (відповідачі у справі).

18 листопада 2010 року на підставі вищезазначених свідоцтв про право на спадщину за законом, на ім'я ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЛ №837449 на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га, кадастровий номер :01:005:0044, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Зазим'є, вул.Новоселиця, 28 (нині № 34). В списку співвласників (додаток до держаного акту) зазначені ОСОБА_2 - частка ?, ОСОБА_4 частка ?.

З видачею даного нового державного акту спадкоємцям, старий державний акт, який був виданий спадкодавцю ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку, втратив свою чинність.

Судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача про проведення судової земельно-технічної експертизи, відповідно до висновку якої встановлено наступне (висновок судової земельно-технічної експертизи № 2276/15-41 від 21 травня 2015).

Згідно висновку року існує порушення спільної межі земельними ділянками з кадастровими номерами: :01:005:0044, :01:005:0028, а саме:

- встановлені частково межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0044 не відповідають межам, зазначеним у додатково наданих координатах поворотних точок меж земельної ділянки;

- встановлені частково межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0028 не відповідають межам, зазначеним у додатково наданих координатах поворотних точок меж земельної ділянки;

- земельна ділянка, яка згідно державного акту на право власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 частково накладається на земельну ділянку, яка згідно державного акту на право власності належить ОСОБА_3, площа накладання 0,0013 га;

- частина житлового будинку, який належить ОСОБА_3, частково знаходиться на земельній ділянці, яка згідно державного акта на право власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4, площа накладання становить 4,7 кв.м.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції повно, всебічно, об'єктивно з'ясував обставини справи, застосував до спірних правовідносин ті норми Закону, які підлягали до застосування.

З урахуванням викладеного колегія судів вважає, що право власності позивача було порушено відповідачами.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних ОСОБА_3 та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ЦК України та ЗК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було зясовано питання щодо придбання ОСОБА_3 земельної ділянки відхиляються колегією суддів, як такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, і не можуть слугувати підставою для скасування рішення. Крім того ОСОБА_3 було придбано частину житлового будинку та набуто право користування на земельну ділянку, яку вона в подальшому приватизувала.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, а сам державний акт лише посвідчує вже існуючі права на землю, відхиляються колегією суддів, оскільки судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду із відповідними вимогами, оскільки він міг дізнатися про порушення свого права з 10 лютого 2009 року, коли отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку також спростовуються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач про те, що ОСОБА_6 приватизована земельна ділянка частково під її частиною будинку, дізналась при складенні кадастрового плану в 2013 році, що спростовано сторонами.

Відтак, звертаючись до суду з позовом у 2013 році, позивач строк позовної давності не пропустив.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного ОСОБА_1 протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «07» березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: