Постанова

Іменем України

27 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/15278/16-ц

провадження № 61-249 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Цимбал І. К., від 12 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., від 22 листопада 2017 року, в справі за позовомОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання правочину недійсним.

Встановив :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим,що 07 грудня 2006 року між ним та відповідачем укладено договір кредиту на споживчі потреби (для придбання 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1).

У червні 2015 року банк публічно оголосив про можливість позичальникам укласти договір реструктуризації заборгованості.

ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою, у який просив укласти договір реструктуризації кредитної заборгованості за укладеним з ним кредитним договором, яку відповідачем залишено поза увагою. Позивачем повторно направлено дві заяви з вимогами про укладення договору реструктуризації боргу та у зв'язку з цим, внесення змін в основний договір кредиту, які також залишилися без відповіді з боку відповідача.

Крім того, протягом дії договору кредиту позивач звертався до банку із заявою про надання інформації щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідь на яку відповідачем також не надано.

Вважав, що його права, як споживача порушено відповідачем, оскільки останній не надав відповіді на звернення, не уклав договір про реструктуризацію заборгованості, пропозиція щодо укладення якого була зроблена публічно, та не вніс відповідні зміни до умов основного договору кредиту, що свідчить про нечесну підприємницьку практику та введення споживача в оману.

Таким чином, позивач просив судвизнати договір кредиту укладений 07 грудня 2006 року № 389/25/12-Ж між ним та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», недійсним з моменту його укладення, а також відшкодувати йому як споживачу завданні збитки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено того, що банк не надаючи відповіді на звернення та не укладаючи договір реструктуризації у 2015 року негативним чином вплинув на правовідносини сторін, які виникли у 2006 році, тобто на момент укладення кредитного договору.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не наведено доказів здійснення банком нечесної підприємницької практики в момент укладення договору та реструктуризація заборгованості є правом банку, а не його обов'язком.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами установлено, що07 грудня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого позичальнику надано 60 000 доларів США зі сплатою 12,5 % строком до 06 грудня 2021 року. Кредит надано позичальнику для придбання квартири АДРЕСА_1

У червні 2015 року на офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» опубліковано програму реструктуризації валютних кредитів за опцією 50/50, відповідно до якої банк пропонував валютним позичальникам із загальною заборгованістю до 150 тисяч умовних одиниць у валюті кредиту (доларів США/швейцарських франків/Євро) скористатися реструктуризацією за умовами 50/50 при внесенні певної суми погашення заборгованості, банк списує з позичальника на таку ж суму в якості бонусу. Позивач неодноразово звертався до банку із заявами про укладення договору реструктуризації за вказаною програмою.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду Укораїни від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Оскільки позивач не порушував перед судом питання про визнання договору кредиту недійсним з підстав нечесної підприємницька практики відповідача в момент його укладення, тому правових підстав для визнання його недійсним на підставі статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не має.

Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено обставини звернення позивача до відповідача із вимогами про укладення договору реструктуризації боргового зобов'язання за вище вказаним договором кредиту та ненадання відповідей відповідачем на такі звернення і, як наслідок, неукладення договору реструктуризації. Вказаним рішенням установлено, що реструктуризація заборгованості є правом банку, а не його обов'язком і передбачає відповідну зміну умов договору, шляхом укладення відповідних угод між сторонами за їх спільною згодою або за рішенням суду при наявності підстав.

Посилання ОСОБА_4 на те, що судом першої інстанції не взято до уваги клопотання про призначення експертизи спростовується наявним у матеріалах справи протоколом судового засідання, у якому зафіксовано, що позивачу відмовлено у задоволенні вказаного клопотання та роз'яснено право звернутися із вказаним клопотання в подальшому, у випадку доведеності позовних вимог.

Крім того, безпідставними є посилання відповідача на нечесну підприємницьку діяльність банку, оскільки вказані доводи досліджувалися судами та установлено, що позивачем не надано доказів, що свідчать про нечесну підприємницьку діяльність банку.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що реструктуризація заборгованості є правом банку, а не його обов'язком. Крім того, установлено, що позивачем не надано доказів вчинення банком нечесної підприємницької практики та введення його в оману саме на час укладення оспорюваного договору. З урахуванням наведеного, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська