_____________________________________________________________________________________________________________________
справа № 520/2459/18
провадження № 2-о/520/232/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2018 року Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Літвінової І.А.

секретар судового засідання - Шпак К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою з вимогами встановити факт смерті на тимчасово окупованій території її матері ОСОБА_2, громадянки України, уродженки селища Трифново Новоселівського району Красноярського краю Російської Федерації, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Алчевськ Луганської області, Україна.

В заяві ОСОБА_1 вказує, що її мати померла на тимчасово окупованій території України. На підтвердження факту смерті, діючими на цей час територіальними органами в м. Алчевськ заявнику були видані свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті. Однак ці документи не мають юридичної сили та не створюють правових наслідків на території України, громадянами якої є заявник та була до смерті її мати. Заявник стверджує, що встановлення факту смерті необхідно їй для реєстрації смерті в Єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України, як того вимагає національне законодавство. Реєстрація факту смерті в свою чергу дасть можливість заявнику отримати легальне свідоцтво про смерть та встановлені соціальні виплати. Зазначені обставини і стали підставами звернення до суду ОСОБА_1 з даною заявою.

В судовому засіданні заявник підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені в заяві та просила їх задовольнити.

Також заявник ОСОБА_1 пояснила, що після окупації міста Алчевськ Луганської області вона із родиною переїхала проживати до міста Одеси, де проживає й на цей час. Мати була перевезена до Одеси після перенесеного інсульту у поганому стані здоров'я. Однак, згодом мати заявника наполягла на повернені її до будинку у місто Алчевськ, в якому вона проживала до окупації. Заявник ОСОБА_1, виконала волю матері, де остання незадовго після переїзду померла.

Розгляд справи проведений судом у відсутності представника заінтересованої особи Головного територіального управління юстиції в Одеській області, який у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника Управління та про відсутність заперечень проти заявлених ОСОБА_1 вимог.

Крім того, у заяві заінтересованої особи зазначалося, що заявник до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про отримання свідоцтва про смерть не зверталась. Дані твердження були спростовані заявником у судовому засіданні шляхом пред'явлення та приєднання до матеріалів справи оригіналу відмови у проведені державної реєстрації смерті її матері за підписом начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мочуляк О.Ю. (вих. № №1446/51-47 від 28.02.2018 р.).

Заслухавши пояснення заявника ОСОБА_1 та дослідивши надані нею письмові докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз'яснено у п.1 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з п. 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Як вбачається з другого абзацу частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Фактично заявник ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою структурного підрозділу з питань соціальної політики від 26.02.2018 р. за підписом посадової особи Нінєвської.

Заявник зареєстрована в АДРЕСА_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_3, виданий Алчевським МВУМВС України і Луганській області 3 липня 1996).

На підтвердження родинних відносин заявником додана копія свідоцтва про народження НОМЕР_4, де матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 вказана ОСОБА_2. Зміна прізвища ОСОБА_1, 1951 р.н. на «ОСОБА_1» відбулась 23 серпня 1974 року за фактом укладення шлюбу із ОСОБА_5, що заявник підтверджує доданою копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_5 та копією паспорту де міститься відповідна відмітка про сімейний стан.

Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах, містах, селищах і селах Донецької та Луганської областей, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей».

Місто Алчевськ Луганської області включене до тимчасово окупованої території України розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 7 листопада 2014 р.№ 1085-р.

Наведене підтверджує додержання заявником умов, визначених частиною першою статті 317 ЦПК України.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник подала копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6, виданого 01 лютого 2018 року відділом записів актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої «Луганської Народної Республіки», копію довідки про причину смерті (форма № 106/у № 73) від 29.01.2018 року, та інші документами, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, із змісту яких вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка Російської Федерації, Красноярського краю, Новоселівського району, с. Трифново, громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Алчевськ Луганської області.

Оцінюючи докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За приписами частин 3,4 статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року №875/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов'язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв.

Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року.

Відповідно до додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України №1275 від 02 грудня 2015 року місто Алчевськ Луганської області віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Статтєю1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно до статті 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Виходячи з обставин у справі за заявоюОСОБА_1 суд дійшов до висновку, що відновлення порушених прав заявника неможливо в іншій спосіб, як встановлення юридичного факту в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Згідно роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5,є доведеним.

Враховуючи, що смерть ОСОБА_2. сталася на тимчасово окупованій території, реєстрація смерті ОСОБА_2. органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі наданого свідоцтва є неможливою, а встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть легітимним державним органам, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-319,430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), заінтересована особа - Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області () про становлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України- задовольнити.

Встановити факт смерті на тимчасово окупованій території України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженки Російської Федерації, Красноярського краю, Новоселівського району, с. Трифново, у віці 91 рік.

Визначити датою смерті ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) - ІНФОРМАЦІЯ_6.

Визначити місцем смерті ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) - місто Алчевськ, Луганська область, Україна.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації смерті ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2).

Допустити негайне виконання рішення.

Копію судового рішення видати учасникам справи, негайно після проголошення або невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси до апеляційного суду Одеської області.

Датою складання судового рішення є 12 березня 2018 року.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Головуючий

Літвінова І. А.