Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/1334/14-ц

провадження № 61-27св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача: ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у складі судді Ладиченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у складі суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А, Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що 03 січня 1981 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який розірваний у 2014 році. У період перебування в шлюбі за спільні кошти було придбано майно:

автомобіль HONDA CIVIC 4D, об'єм двигуна 1799 см3, згідно договору купівлі-продажу від 07 грудня 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1;

грошові кошти у доларах США, євро та гривнях, які зберігались в банках м. Києва: публічному акціонерному товаристві «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк»), публічному акціонерному товаристві комерційному банку «Промекономбанк» (далі - ПАТ КБ «Промекономбанк»), публічному акціонерному товаристві комерційному банку «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ КБ «Фінансова ініціатива»), публічному акціонерному товаристві «Єврогазбанк» (далі - ПАТ «Єврогазбанк»), публічному акціонерному товаристві «ВіЕйБі Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), публічному акціонерному товаристві «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), публічному акціонерному товаристві «АКБ «Аркада» (далі - ПАТ «АКБ «Аркада»), публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»);

збудований за час шлюбу, але не прийнятий в експлуатацію двоповерховий дачний будинок та земельна ділянка для ведення садівництва 0,0593 га в садівничому товаристві «Озерне» по АДРЕСА_1;

капітальний гаражний бокс в гаражному кооперативі «Залізничник», розташованому по АДРЕСА_2.

Враховуючи наведене та з урахуванням остаточної редакції позовних вимог та заяви про залишення окремих частин позовних вимог без розгляду просила суд:

1) поділити грошові кошти по 1/2 кожному, які знаходились на рахунках у банківських установах на ім'я ОСОБА_2 у відповідних грошових одиницях: 1/2 від встановлених 101 475,62 доларів США та 3% річних як відповідальності за порушення грошового зобов'язання з 01 січня 2014 року до моменту прийняття судового рішення; 1/2 від встановлених 10 485,59 Євро та 3% річних як відповідальності за порушення грошового зобов'язання з 01 січня 2014 року до моменту прийняття судового рішення; 1/2 від встановлених 473 168,51 грн та 3% річних як відповідальності за порушення грошового зобов'язання з 01 січня 2014 року до моменту прийняття судового рішення;

2) поділити автомобіль HONDA CIVIC 4D, 2007 року випуску, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1, по 1/2 частині автомобіля кожному;

3) визнати за нею право як співзабудовника на 1/2 частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - дачного будинку по АДРЕСА_1;

4) визнати за нею право на 1/2 частини паєнагромадження внесеного за рахунок спільних коштів подружжя в якості оплати паю гаражного боксу АДРЕСА_2.

5) визнати за нею право на оформлення та реєстрацію, у відповідних органах та у встановленому законодавством порядку, права власності на 1/2 частини кожного наступного нерухомого майна:

- дачного будинку та земельної ділянки площею 0,0593 га по АДРЕСА_1;

- гаражного боксу АДРЕСА_2.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту окремого проживання дружини та чоловіка у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності на грошові кошти. Зустрічний позов мотивовано тим, що з вересня 2009 року, вони проживали окремо один від одного, остаточно припинили вести спільний побут та спільне господарство, утримувати один одного, виконувати свої зобов'язання як подружжя, тобто припинили проживати однією сім'єю та фактично припинили шлюбні відносини.

У червні 2006 року йому Пенсійним фондом України була призначена пенсія. Загальна сума пенсії отримана ним у період, коли вони з дружиною почали проживати окремо, а саме: з вересня 2009 року по грудень 2013 року становить 460 966,38 грн.

Крім того, після смерті його матері ОСОБА_6, він отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_3. 27 травня 2010 року він уклав договір найму (оренди) цього жилого приміщення й за тимчасове користування квартирою на умовах оренди з 01 червня 2010 року по 31 травня 2013 року отримав кошти у розмірі 193 500 грн.

Більшість цих грошових коштів була внесена ним на депозитні рахунки банків, конвертована у валюту. На ці грошові кошти банками були нараховані проценти внаслідок чого грошові суми значно збільшились.

У зв'язку з цим, в період з вересня 2009 року по 31 грудня 2013 року він одержав дохід у різних грошових одиницях (гривнях, доларах США та євро), що за офіційним курсом НБУ станом на 8 лютого 2015 року становить приблизно 2 828 282,32 коп.

Таким чином всі без виключення грошові кошти, які знаходяться на його рахунках у банківських установах набуті лише ним особисто за час окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням між ними шлюбних відносин.

За таких обставин просив суд встановити юридичний факт окремого проживання сторін у справі у зв'язку із фактичним припиненням ними шлюбних відносин в період з вересня 2009 року по вересень 2014 року та визнати за ним право особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 3 230 014, 31 грн внесених ним як вклади на рахунки банківських установ за депозитними договорами.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено грошові кошти по 1/2 кожному, які знаходились на рахунках у банківських установах на ім'я ОСОБА_2 у відповідних грошових одиницях, та які були зняті ним з рахунку, а саме: 1/2 від встановлених 101 475,62 доларів США; 1/2 від встановлених 10 485,59 євро; 1/2 від встановлених 473 168 ,51 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 737,81 долара США, 5 242,79 євро, 236 584,25 грн.

Поділено спільне майно подружжя автомобіль HONDA CIVIC 4D, 2007 року випуску, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини автомобіля за кожним із них.

Визнано за ОСОБА_1 право власності як співзабудовника на 1/2 частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - дачного будинку по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частини паєнагромадження внесеного за рахунок спільних грошових коштів подружжя в якості оплати паю гаражного боксу АДРЕСА_2.

Визнано право ОСОБА_1 на оформлення та реєстрацію у відповідних органах та у встановленому законодавством порядку, права власності на 1/2 частини кожного наступного нерухомого майна: дачного будинку по АДРЕСА_1; гаражного боксу АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту окремого проживання дружини та чоловіка у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності на грошові кошти відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що спірне майно було набуте сторонами у період шлюбу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке відповідно до статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) підлягає поділу по 1/2 частини кожному.

У січні 2018 року представник ОСОБА_3, подав у інтересах ОСОБА_2, касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, а позов ОСОБА_2 задовольнити. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках банківських установ були зняті ним до початку розгляду справи, а тому суди безпідставно задовольнили позовні вимоги у цій частині. Крім того, будівництво садового будинку здійснювалось самочинно і сторони не набули право власності на нього, а тому у судовому порядку не може бути визнано право власності на такий об'єкт нерухомого майна.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу і вказує на те, що рішення судів є законними і обґрунтованими, та підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов'язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім'ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

У частині першій статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз статті 60 СК України підтверджує встановлення законодавцем презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судами встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем припинено 03 вересня 2014 року.

За час шлюбу сторонами набуте наступне майно: автомобіль HONDA CIVIC 4D, згідно договору купівлі-продажу від 07 грудня 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; збудований за час шлюбу, за спільні кошти подружжя двоповерховий дачний будинок по АДРЕСА_1; капітальний гаражний бокс в гаражному кооперативі «Залізничник», розташованому по АДРЕСА_2; грошові кошти у доларах США, євро та гривнях, які зберігались в банках м. Києва: ПАТ «Міський комерційний банк», ПАТ КБ «Промекономбанк», ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», ПАТ «Єврогазбанк», ПАТ «ВіЕйБі Банк», ПАТ «Брокбізнесбанк», ПАТ «АКБ «Аркада», ПАТ «Дельта Банк», а саме 101 475,62 доларів США, 10 485,59 євро, 473 168,51 грн.

Встановивши майно, яке було придбано подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про належність його ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та наявності підстав, передбачених статями 60, 70, 71 СК України, для його поділу щодо подільних речей та встановлення права спільної часткової власності щодо неподільних речей.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, на підставі статей 60, 70, 71 СК, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статей 60, 70, 71 СК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва 28 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат