Справа № 340/625/15-ц
Провадження № 22-ц/779/404/2018
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретарів Возняк В.Д., Капущак С.В.,

з участю апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради, ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Верховинського РУЮ про скасування рішення Верховинської селищної ради від 24.12.2014 року, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 23 січня 2018 року під головуванням судді Гордія В.І. в м. Косів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховинської селищної ради та ОСОБА_2 про скасування рішення Верховинської селищної ради від 30.07.2014 року про надання ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0284 га., яка знаходиться по АДРЕСА_1, скасування рішення Верховинської селищної ради від 24.12.2014 року про затвердження ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0284 га для сінокосіння, яка знаходиться по АДРЕСА_1, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Верховинською селищною радою та ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Рішенням Косівського районного суду від 23 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 на дане рішення подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведено обставини справи які суд визнав встановленими.

У скарзі вказує на те, що відмовляючи у позові, суд зазначив, що договір оренди між ним та Верховинською селищною радою не був укладений, оскільки не була здійснена державна реєстрація правочину.

Однак, договір оренди земельної ділянки, укладений між ним та Верховинською селищною радою у 2005 році на підставі рішення селищної ради від 23 грудня 2005 року щодо земельної ділянки, по АДРЕСА_1, якою він користувався з 2000 року - не був предметом позову. А тому, суд не міг вирішувати питання, щодо його недійсності чи незаконності. На час розгляду справи договір не був ніким оскаржений, не визнавався судом недійсним, а тому він є дійсним.

Суд також, вважав підтвердженим законність набуття в користування спірної земельної ділянки ОСОБА_2

Однак, із заяви ОСОБА_2 вбачається що вона зверталася до Верховинської селищної ради з заявою про передачу їй земельної ділянки площею 30 квадратних метрів, яка прилягає до її присадиби. Земельну ділянку саме такої площі було їй передано у користування рішенням Верховинської селищної ради від 10 вересня 2010 року. Судом не було встановлено яким чином, площа первинно наданої земельної ділянки збільшилася в 10 разів і при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельна ділянка змінила як площу, так і розташування.

Згідно висновку експерта № 055/ЗТ-17, яка була призначена судом та проведена за його клопотанням, та яку суд необґрунтовано не вважав доказом, земельна ділянка, яка перебуває в оренді ОСОБА_2 знаходиться не біля її присадибної ділянки, а за дорогою, а площа земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_2 як присадибною ділянкою не збігається з переданою їй у власність. Різниця становить 31 квадратний метр. Тобто, саме ця земельна ділянка передавалась ОСОБА_2 у користування в 2010 році, а не та, щодо якої ОСОБА_2 уклала з Верховинською селищною радою.

Натомість факт користування апелянтом земельною ділянкою, переданої йому на підставі договору оренди у 2005 році в судовому засіданні було встановлено як власне самим договором та схемою земельної ділянки, так і поясненнями як відповідачки, так і свідків.

Тому, в порушення норм закону передача земельної ділянки, яку він орендував, відбувалася без його згоди. З жодною заявою про вилучення у нього земельної ділянки він не звертався. Таким чином апелянт вважає, що Верховинська селищна рада перевищила свої повноваження та діяла всупереч закону.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнивши позов.

Верховинська селищна рада у поданій суду заяві просить апеляційну скаргу слухати без її участі.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду повторно не з'явилася, хоча належним чином повідомлена про час і місце слухання справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

З копії архівного витягу з рішення Верховинської селищної ради від 23.12.2005 року (т.1 а.с.5) вбачається, що ОСОБА_1 дано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,04 га за адресою АДРЕСА_1, з метою передачі її в оренду для випасу худоби (пасовище), а також зобов'язано ОСОБА_1 в місячний строк виготовити технічну документацію на земельну ділянку для передачі її в оренду для випасу худоби (під пасовище) і зареєструвати його в установленому порядку.

В подальшому, між ОСОБА_1 та Верховинською селищною радою було укладено Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) (т.1 а.с.6), відповідно до якого Верховинська селищна рада на підставі свого рішення № 31 від 23.12.2005 року передала ОСОБА_1 в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,1036 га (під пасовище), на умовах короткострокової оренди терміном на 15 років.

В пункті 5.3 договору зазначено, що він набуває чинності з моменту його реєстрації. Крім того, згідно пункту 3.6 договору вказано, що приступати до використання земельної ділянки орендар має право після державної реєстрації Договору оренди.

Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За змістом ч.3 ст. 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у випадку недотримання вимог стосовно реєстрації правочину, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин вважається неукладеним. Цивільні права та обов'язки у сторін за таким правочином можуть виникати тільки з моменту його реєстрації (дати внесення відповідного запису у документ, де фіксується реєстрація).

Позивач не надав суду доказів, що договір оренди ним було зареєстровано.

Судом першої інстанції встановлено наявність умов, які є підставами для визнання правочину недійсним з підстав передбачених ч.2 ст. 215 ЦК України, а саме: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Доводи апелянта про те, що в даній справі суд не мав вирішувати питання недійсності договору оренди, укладеного на підставі рішення Верховинської селищної ради від 23.12.2005 року, не заслуговують на увагу. В заявленому позові ОСОБА_1 просить захистити своє порушене право на тимчасове користування (оренду) ним земельної ділянки саме площею 0,1036 га, частину якої він вважає незаконно переданою селищною радою ОСОБА_2 Однак, Верховинською селищною радою рішення про надання в тимчасове користування (оренду) ОСОБА_1 земельної ділянки саме площею 0,1036 га відсутнє і такого радою не приймалося, про що в суді ствердив позивач.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Згідно виписки з рішення Верховинської селищної ради від 20.12.2013 року № 179-24/2013 в частині розгляду заяви ОСОБА_1 (про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки) визнано рішення від 23.12.2005 року таким, що втратило чинність (т.1 а.с.127).

Разом з тим, рішенням Верховинської селищної ради від 20.12.2013 року (т.1 а.с.128) надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0486 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Верховинської селищної ради з метою передачі її в оренду, з яким позивач також погодився, зокрема, і щодо площі земельної ділянки.

В подальшому, рішенням сесії Верховинської селищної ради від 30.07.2014 року (т.1 а.с.7) було затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 0,0486 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

На виконання вищенаведеного рішення ради, 22.09.2014 року згідно акту прийому-передачі земельної ділянки (т.1 а.с.9), між Верховинською селищною радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди вищенаведеної земельної ділянки терміном на 25 років (т.1 а.с.8), який було належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу (т.1 а.с.10).

Посиланням позивача, що передача земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2 відбулася без його згоди і земельна ділянка, яку він орендував була у нього вилучена також без його згоди, не знайшли свого підтвердження і суд першої інстанції таким доводам дав належну правову оцінку.

В суді було повністю спростовано заявлені до відповідачів позовні вимоги та належними доказами документально обґрунтовано законність набуття у користування (оренду) спірної земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_2, яка є суміжною земельною ділянкою із наданою позивачу в оренду.

З матеріалів справи вбачається, що 21.06.2010 року ОСОБА_2 звернулася до сесії Верховинської селищної ради із заявою про надання їй в користування прирічкової зони, яка прилягає до її присадибної ділянки для утримання її в належному санітарному стані, яка була задоволена рішенням Верховинської селищної ради від 10.09.2010 року (т.1 а.с.122,161).

Згодом ОСОБА_2 знову звернулася до Верховинської селищної ради із заявою про надання їй в користування прибережної смуги для утримання її в належному санітарному стані, яка знаходиться навпроти її господарства та прилягає до її присадибної ділянки орієнтовною площею 0,03 га (т.1 а.с.122), яка також була задоволена рішенням Верховинської селищної ради від 13.09.2013 року (т.1 зворотній бік а.с.160), в яке було внесено зміни рішенням Верховинської с/ради від 30.07.2014 р. (т.1 а.с.53) та надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0284 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства (сінокосіння) із земель комунальної власності Верховинської селищної ради.

Рішенням Верховинської селищної ради від 24.12.2014 року (т.1 а.с.54), було затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою та 06.02.2015 року між Верховинською с/радою та ОСОБА_2 було укладено договір оренди строком на 25 років (т.1 а.с.55-56), який належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується копією витягу (т.1 а.с.57), тому такий договір є дійсним. Наведені апелянтом підстави для визнання такого договору недійсним, суперечать вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що права позивача на оренду виділеної йому земельної ділянки Верховинською селищною радою, яка діяла в межах своїх повноважень, а також відповідачкою ОСОБА_2 не порушено.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо проведеної у справі експертизи, яка не містить даних про те, що надана ОСОБА_2 в оренду земельна ділянка правомірно знаходилася чи надавалася в користування позивачу і вибула з його користування без його згоди.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 23 січня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко Л.В. Ясеновенко