Постанова

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 333/6923/14-ц

провадження № 61-11813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року у складі судді Тучкова С. С. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Спас О. В., Полякова О. З., Кухаря С. В.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на утримання дитини залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що 09 жовтня 2014 року до канцелярії суду надійшла заява позивача про залишення позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено того, що вона не зверталася до суду із заявою про залишення без розгляду частини її позовних вимог, а також не надано пояснень з приводу поданої нею того ж дня заяви про розгляд справи без її участі, яку під сумнів вона не ставила.

16 травня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті заявленої нею позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на її користь додаткових витрат на утримання малолітнього сина.

Касаційну скаргу позивач мотивує тим, що висновки судів попередніх інстанцій про залишення її позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини є незаконними, оскільки ґрунтуються на підроблених документах.

ОСОБА_4 вказує, що будь-яких заяв у справі, зокрема, про залишення позовних вимог без розгляду та про розгляд справи без її участі, не писала та до суду не подавала, а також нікого не уповноважувала на здійснення таких процесуальних дій.

Разом з цим позивач стверджує, що про існування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 9 жовтня 2014 року дізналася лише 22 лютого 2017 року під час ознайомлення з матеріалами справи, зазначаючи, що копія цього судового рішення відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень та судом їй не направлялася.

17 серпня 2017 року доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення відповідача ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4

У запереченнях ОСОБА_5 вказує, що доводи касаційної скарги суперечать дійсним обставинам справи, оскільки заява про залишення без розгляду частини позовних вимог написана та подана особисто позивачем.

З огляду на викладене відповідач просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а оскаржувані ухвали судів попередніх інстанцій залишити без змін.

1 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 2 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та додаткові витрати на його утримання в розмірі 1 000,00 грн, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до його повноліття.

09 жовтня 2014 року позивач подала до суду заяву про залишення її позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини без розгляду.

Цього ж дня ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи без її участі.

09 жовтня 2014 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя позов ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на утримання дитини залишено без розгляду, а заочним рішенням решту позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, починаючи з 02 вересня 2014 року і до повноліття дитини. Вирішено питання судового збору.

За змістом пункту п'ятого частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Закріплене за позивачем право на подання такої заяви є абсолютним. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Крім того, особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (частина друга статті 207 ЦПК України2004 року).

Таким чином, суди, врахувавши положення пункту п'ятого частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, дійшли обґрунтованого висновку про залишення позову ОСОБА_4 у частині стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на утримання дитини без розгляду, оскільки остання розпорядилася своїм правом щодо предмета спору на власний розсуд та подала до суду відповідне клопотання.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано відхилені у мотивувальних частинах оскаржуваних ухвал, та зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки її заяв про залишення без розгляду частини позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах справи листа та інформації, зазначеній у касаційній скарзі, копію заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року направлено сторонам по справі в день його ухвалення. При цьому в описовій частині згаданого заочного рішення вказано, що ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_5 додаткових витрат на утримання дитини залишено без розгляду.

Зазначені обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що про існування оскаржуваної ухвали позивач дізналася лише 22 лютого 2017 року під час ознайомлення з матеріалами справи. При цьому будь-яких інших причин оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року більш ніж через 2 роки після її постановлення касаційна скарга не містить.

Отже, висновки суду першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судами правильно застосовані.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик