Провадження №22-ц/772/118/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковчежнюк В. М.
Суддя-доповідач :Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 рокуСправа № 129/1747/13-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

cуддів Берегового О.Ю., Супруна В.В.,

за участі серетаря судового засідання Торбасюк О.І., представників апелянтів відповідача-позивача Міністерства оборони України Панасюка В.М., відповіда-ча, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Міністерства оборони України - Концерну «Військторгсервіс» Ромащу-ка В.М., позивача-відповідача ОСОБА_7, його представника, адвоката ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі су-дових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_7 до Міністерства оборони України, Концерну

«Військторгсервіс», арбітражного керуючого майна концерну «Військторгсер-

віс» Черепенка Віктора Руслановича про припинення права власності, визнан-

ня права власності на нежитлову будівлю,

за зустрічним позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_7 про визнання права власності на нежитлову будівлю, витребуван-ня її з чужого незаконного володіння,

за апеляційними скаргами представників Міністерства оборони України Пана-сюка Володимира Миколайовича, Концерну «Військторгсервіс» Коломейця Іва-на Володимировича на рішення Гайсинського районного суду Вінницької обла-сті від 08 листопада 2017 року, ухвалене в м. Гайсині Вінницької області за го-ловування судді Ковчежнюка В.М.,

В С Т А Н О В И Л А:

04 червня 2013 року заступник Вінницького прокурора з нагляду за додер-жанням законів у воєнній сфері ( далі - прокурор ) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України ( далі - МОУ ) звернувся у Гайсинський район-ний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_7, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерну «Військторгсервіс» про визнання недійсним договору купівлі-прода-жу від 12 вересня 2005 року, укладеного між державним комерційним підпри-ємством МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оператив-ного командування» ( далі - ВВВТ № 52 ) та ОСОБА_7, із застосуванням наслідків недійсності правочину. Позов обгрунтовувався наступним. На підста-ві рішення Гайсинської міської ради Вінницької області від 20 жовтня 2004 ро-ку № 330 за державою в особі МОУ було оформлено право власності на нежит-лову будівлю АДРЕСА_1, видано відповідне свідоцтво від 08 листопада 2004 року серії НОМЕР_2. На виконання договору про виконання ремонтних робіт від 05 вересня 2004 року, укладеного між директором філії № 3 ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» та СПД ОСОБА_12, до кінця 2004 року проведена реконструкція будівлі АДРЕСА_1 на загальну суму 22672,00 гривні, що підтверджується актами виконаних робіт та банківськими виписками про проведення розрахунків. У порушення вимог частини першої статті 228 ЦК України 12 вересня 2005 року між ДП МОУ «Вінницький відділ військової тор-гівлі № 52 Західного оперативного командування» в особі начальника Ананьє-вої В.І. та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу будівельних матеріалів з фундаментом по АДРЕСА_1 за ціною 15 ти-сяч гривень, складений акт здачі-прийому цього майна. 27 грудня 2006 року за ОСОБА_7 на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2006 року оформлено право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1. Проте саме будівля з капільними стінами згідно матеріалів інвентаризаційної справи знаходилася і знаходиться за вказа-ною адресою, а не будівельні матеріали з фундаментом, як оформлено догово-ром купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року. Будівля розташована на земель-ній ділянці площею 0,1025 га, що згідно Державного акту від 05 липня 2000 ро-ку серії НОМЕР_3 на праві постійного користування належить МОУ в осо-бі Вінницької філії Концерну «Військторгсервіс». Позивач просив визнати по-важною причиною пропуску загального строку позовної давності те, що про по-рушення права МОУ він дізнався лише 17 грудня 2012 року, коли на адресу прокуратури надійшли матеріали інвентаризаційної справи будівлі АДРЕСА_1 ( т. 1, а. с. 1-5 ).

11 грудня 2013 року адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подав за-перечення на позовну заяву прокурора, до якого додав окремо викладену заяву про застосування строку позовної давності. У вказаних процесуальних доку-ментах йдеться про необхідність відмовити у позові прокурора через недоведе-ність вимог та пропуск строку позовної давності, вказано на визнання дійсним оспорюваного прокурором договору купівлі-продажу рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2006 року ( т. 1, а. с. 100-102 ).

19 грудня 2013 року в.о. Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері подав суду заяву про доповнення позовних вимог, де наголосив, що предметом купівлі-продажу за спірним договором є не будівель-ні матеріали, а будівля магазину по АДРЕСА_1, яка неза-конно, без згоди МОУ відчужена ОСОБА_7 ( т. 1, а. с. 127-129 ). 28 лютого 2014 року прокурор подав у суд заяву про уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року нежитло-вого приміщення по АДРЕСА_1 вартістю 15000,00 гри-вень, укладений між ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 За-хідного оперативного командування» та ОСОБА_7 ( т. 2, а. с. 181-182 ).

05 березня 2014 року заочним рішенням Гайсинського районного суду Він-ницької області позовні вимоги задоволені повністю. 20 жовтня 2014 року це рішення як заочне скасоване цим же судом за заявою відповідача ОСОБА_7 ( т. 2, а. с. 194-197, т. 3, а. с. 104 ).

12 лютого 2015 року ОСОБА_7 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до Міністерства оборони України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Концерну «Військторгсервіс» про припинення права власності держави в особі МОУ на нежитлову будівлю АДРЕСА_1, засвідченого Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2004 року серії НОМЕР_2. Позов моти-вований тим, що згідно комісійно складеного акта від 20 січня 2005 року будів-ля магазину по АДРЕСА_1 знаходилася у незадовільному стані, не підлягала ремонту, тому підлягала списанню. Акт затверджений на-чальником управління торгівлі Тилу МОУ, засвідчений печаткою ГУТіТ МОУ. У подальшому будівля як будівельні матеріали продана за договором від 12 ве-ресня 2005 року ОСОБА_7 У відповідності з нормами статті 349 ЦК Укра-їни право власності держави в особі МОУ на спірну будівлю підлягає припи-ненню у зв'язку з її знищенням, тому ОСОБА_7 просив суд його зустрічний позов задоволити. Ухвалою суду першої інстанції від 12 лютого 2015 року зу-стрічну позовну заяву ОСОБА_7 об'єднано в одне провадження з первісним позовом прокурора в інтересах держави в особі МОУ ( т. 3, а. с. 156, 159 ).

30 вересня 2015 року Міністерство оборони України подало суду заяву про уточнення позовних вимог, де вимогу про визнання правочину недійсним замі-нило на визнання права власності держави в особі МОУ на нежитлове примі-щення в АДРЕСА_1, загальною площею 102,05 кв.м., засвідчене Свідоцтвом на право власності від 08 листопада 2004 року серії НОМЕР_2; просило таку вимогу задоволити і витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 це нерухоме майно, оскільки він набув його без згоди МОУ, відремонтоване за кошти останнього в сумі 22627,00 гривень. 09 листо-пада 2015 року військова прокуратура Вінницького гарнізону Центрального ре-гіону України подала аналогічну заяву про зміну позовних вимог ( т. 4, а. с. 50-53, 55-57 ).

29 січня 2016 року представник МОУ Панасюк В.М. подав суду заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог ОСОБА_7, оскільки останній ще з 27 грудня 2006 року знав про наявність у державному реєстрі за-пису про право власності держави в особі МОУ на нерухомість по АДРЕСА_1 ( т. 4, а. с.106 ). 07 липня 2016 ро-ку ОСОБА_7 подана суду позовна заява про збільшення позовних вимог, де йдеться про припинення на підставі статті 349 ЦК України права власності МОУ на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 у зв'язку з її знищенням та визнання права власності на цю будівлю площею 102,05 кв.м за ОСОБА_7 на підставі статті 392 ЦК України ( т. 5, а. с. 161 ).

29 липня 2016 року Гайсинським районним судом Вінницької області поста-новлена ухвала про залишення без розгляду позову прокурора в інтересах дер-жави в особі МОУ до ОСОБА_7 про визнаня права власності на нежитлову будівлю, витребування її з чужого незаконного володіння. Ухвала обгрунтована тим, що у заяві прокуратури не наведені законні підстави для представництва інтересів держави в особі МОУ. Ухвала вмотивована приписами частин третьої, четвертої статті 23, пункту першого Розділу ХІІІ чинного з 15 липня 2015 року Закону України «Про прокуратуру», частини третьої статті 2 ЦПК України ( т. 5, а. с. 213-214 ).

У липні 2016 року представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав су-ду заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог МОУ, яке було належним чином поінформоване у питаннях належності спірного нерухомого майна, проте із зустрічним позовом у суд звернулося лише у листопаді 2015 ро-ку, тобто після минування більше 10 років з часу вибуття майна з володіння МОУ, списання його відповідним актом і припинення існування де-факто. У позовній заяві до МОУ, Концерну «Військторгсервіс» від 20 лютого 2017 року ОСОБА_7 вимагає припинити право власності держави в особі МОУ на не-житлову будівлю АДРЕСА_1, загальною площею 102,05 кв.м., яка знищена відповідно до акту списання основних засобів від 20 січня 2005 року, та на підставі статей 344 ( набувальна давність ), 392 ( визнання права власності ) ЦК України визнати за ним право власності на дану нежитлову будівлю, але загальною площею уже 98,4 кв.м., як за законним власником, який понад 10 років добросовісно й від-крито володіє, користується новоствореною ним будівлею, право власності на яку зареєстроване за ним у Державному реєстрі прав власності, та право на яку у даний час у судовому порядку оспорює МОУ ( т. 6, а. с. 2-3, 80-81 ).

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 березня 2017 року на підставі Звіту про незалежну оцінку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ціною позову у цій справі визначено дійсну ( рин-кову ) вартість вказаного об'єкту нерухомості станом на час вирішення спору у сумі 796725,00 гривень ( т. 6, а. с. 165-166 ).

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 листопа-да 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені частково, за ним визнано право приватної власності на цілу нежитлову будівлю загальною площею 98,4 кв.м. по АДРЕСА_1 вартістю 769725,00 гривень. В час-тині позовних вимог про припинення права власності Міністерства оборони України на цілу нежитлову будівлю загальною площею 102,05 кв.м. за тією ж адресою відмовлено за безпідставністю. У задоволенні позовних вимог МОУ про визнання права власності на цілу нежитлову будівлю загальною площею 102,05 кв.м. по АДРЕСА_1, витребування цієї будівлі від ОСОБА_7 відмовлено через безпідставність. Вирішено питання про розподіл судових витрат без врахування самим судом визначеної ціни по-зову ( т. 7, а. с. 218-230 ).

Не погоджуючись з ухваленим 08 листопада 2017 рокусудом першої ін-станції рішенням, представник МОУ Панасюк В.М. оскаржує його в апеляцій-ному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про від-мову у повному обсязі у задоволенні первісного позову ОСОБА_7, а зу-стрічний позов МОУ задоволити. Скаржник вважає судове рішення незакон-ним, ухваленим з порушенням норм матеріального, процесуального права. В апеляційній скарзі представник МОУ зазначає, що суд першої інстанції, аналі-зуючи у своєму рішенні історію користування та набуття права власності на спірне нерухоме майно, вийшов за межі предмету спору, вдавшись при цьому до висновку про незаконність процедури набуття права власності на спірну не-рухомість Міністерством оборони України у 2004 році та в подальшому про припинення права власності на нього внаслідок списання. Такі висновки суду, на думку скаржника, не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені всу-переч вимог закону. До того ж спірним залишається визнання ОСОБА_7 добросовісним набувачем. Так суд першої інстанції дійшов висновку, що пи-тання освідомлення ОСОБА_7 про власника нерухомого майна досліджен-ню не підлягає як безпредметне, пославшись при цьому на практику Європейсь-кого суду з прав людини. Однак, за власним переконанням, скаржник не вбачає в діях ОСОБА_7 ознак добросовісності при набутті спірного нерухомого майна, посилається при цьому на роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Скаржник неодноразово наголошує на залишенні судом першої інстанції поза увагою рішення Апеляційного суду Він-ницької області від 30 березня 2015 року, що набрало законної сили, та встанов-лених ним обставин. В апеляційній скарзі звертається увага й на порушення су-дом норм процесуального права, що полягають у затягуванні розгляду справи тривалістю попереднього судового засідання, а також у безпідставному витре-буванні доказів, що уже містилися у матеріалах справи, та тих, що не мали до справи жодного відношення, зобов'язуючи різні структурні підрозділи МОУ їх надати. Посилаючись у своєму рішенні на акт списання від 20 січня 2005 року як на доказ втрати МОУ права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не з'ясував джерела його походження, тому цей доказ не може вважа-тися допустимим і прийматися до уваги ( т. 8, а. с. 1-5, 12-16 ).

Також не погоджується з рішенням Гайсинського районного суду Вінниць-кої області від 08 листопада 2017 року і відповідач за первісним позовом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні від-повідача-позивача за зустрічним позовом Концерн «Військторгсервіс». Пред-ставник концерну, оскаржуючи рішення в апеляційному порядку, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_7 та задоволення зустрічного позову МОУ. Скаржник вважає рі-шення суду першої інстанції незаконним, ухваленим за неповного з'ясування судом обставин справи, невідповідності його висновків обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказуючи на акт на списання спірного нерухомого майна від 20 січня 2005 року, скаржник наго-лошує, що поза увагою суду залишилася невідповідність цього акту вимогам первинних та зведених облікових документів стосовно їх оформлення, що при-звело до безпідставного висновку про його затвердження начальником Голов-ного управління тилу МОУ. До того ж помилковим є й висновок про придбання ОСОБА_7 у Вінницького відділу військової торгівлі не об'єкту нерухо-мого майна, а будівельних матеріалів, оскільки при переході права власності на об'єкт нерухомого майна до іншої особи або зміни даних технічної інвентари-зації об'єкта нерухомого майна його кадастровий номер залишається без змін. Як у витягу від 08 листопада 2004 року про реєстрацію права власності на бу-дівлю за МОУ, так і у витягу від 27 грудня 2006 року про реєстрацію права власності на будівлю за ОСОБА_7 вказаний ідентичний реєстраційний но-мер цієї нерухомості, що підтверджує одержання ОСОБА_7 не будівель-них матеріалів, а саме будівлі - об'єкту нерухомого майна. Застосовуючи по-ложення статей 346, 349 ЦК України, суд першої інстанції також, на думку скаржника, дійшов помилкового висновку про припинення права власності дер-жави на майно внаслідок його фізичного знищення, оскільки такий висновок абсолютно не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Скаржник підкрес-лює залишення судом першої інстанції поза увагою рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року та встановлені ним обставин. Представник концерну, зазначає про порушення судом норм процесуального права, що полягали у тривалому затягуванні розгляду справи, тривалості попе-реднього судового засідання. На думку скаржника, суд безпідставно послався у своєму рішенні на акт списання від 20 січня 2005 року як на доказ втрати права власності держави на спірне нерухоме майно, оскільки суд першої інстанції не з'ясував джерела його походження, тому цей доказ не може вважатися допусти-мим, прийматися до уваги ( т. 8, а. с. 27-36 ).

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення в апеляційних округах апеляційних судів їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебу-ває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, їхніх представників, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги МОУ, Концерну «Військторгсервіс» підлягають безумовному задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасу-ванню як незаконне, безпідставне, таке, що не відповідає фактичним обстави-нам справи.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимо-гам, його обгрунтування побудоване на невірному тлумаченні норм чинного на-ціонального законодавства, практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що ста-ном на 02 квітня 2002 року на бухгалтерському балансі Вінницького відділу військової торгівлі № 52 ( далі - ВВВТ № 52 ) на праві господарського відання, володіння перебувала юридично і фактично належна МОУ будівля магазину площею 102,05 кв. м. по АДРЕСА_1 забудови 1897 року, розташована на отриманій МОУ 05 липня 2000 року у по-стійне користування земельній ділянці площею 0,1025 га. На підставі рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради від 20 жовтня 2004 року № 330 право власності на цю нежитлову будівлю було оформлено за державою в особі МОУ, видано свідоцтво про право загальнодержавної власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 08 листопада 2004 року. Дане свідоцтво датою його видачі зареєстроване у Державному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в книзі ФОН-1 Гайсинського МБТІ, номер запису 154 з видачею МОУ витягу серії СВЕ № 989698 про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Існує представлений суду ОСОБА_7 акт на списання основних засобів від 20 січня 2005 року, згідно якого комісія ВВВТ № 52 дійшла висновку про списання будівлі по АДРЕСА_1 через її незадовільний технічний стан, як такої, що ремонту не підлягає. Цей акт списання затвердже-ний начальником Головного управління торгівлі Тилу МОУ. Листом від 26 гру-дня 2013 року № 04/2370 ( т. 7. а. с. 131 ) перший заступник генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Кушнір Д.В. повідомляв прокуратуру з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про те, що у 2005 році нерухо-ме майно ДП МОУ «ВВВТ № 52 Західного оперативного командування» не списувалося, тому будь-яких документів з такого питання у концерні не має. Принагідно зазначити, що у судовому засіданні апеляційного суду на неоднора-зові запитання представника МОУ ОСОБА_7 не зміг вказати джерело отри-мання ним акту про списання спірної будівлі магазину.

12 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_7 та ДП МОУ «ВВВ № 52 ЗОК», будівля реалізована позивачеві-від-повідачу як будівельні матеріали на фундаменті за 15 тисяч гривень. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2006 року у справі за позовом виключної підсудності ОСОБА_7 до ДП МОУ ВВВТ № 52 про ви-знання права приватної власності визнаний дійсним нотаріально не посвідче-ний договір купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року нерухомого майна ( не будівельних матеріалів ) по АДРЕСА_1. Визнане право власності на нежиле приміщення магазину площею 98,40 кв.м. за ОСОБА_7 ( т. 1, а. с. 107 ).

Наказом Міністра оборони України від 05 квітня 2007 року № 124 «Про ре-організацію державного підприємства Міністерства оборони України «Вінниць-кий відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» припинена діяльність цього державного підприємства, Концерн «Військторг-сервіс» визначений правонаступником майнових прав та обов'язків ДП МОУ ВВВТ № 52 ( т. 4, а. с. 194-195 ).

Тепер за позицією ОСОБА_7 у даній справі, з вересня 2005 року по гру-день 2006 року він придбану будівлю самочинно капітально відремонтував, зніс тамбур-прибудову «а», привів будівлю в належний технічний стан, внаслідок чого дійсна її вартість на час розгляду справи в суді склала 796725,00 гривень. На підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2006 року Гайсинським МБТІ за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю площею 98,4 кв.м. по АДРЕСА_1, видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ № 056631.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2006 року скасоване як не вмотивоване і не обгрунтоване, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено у повному обсязі. Проте запис про державну реєстрацію за ним права власності на спірне майно у реєстрі Гайсинського МБТІ, державному електронному реєстрі продовжує існувати. ОСОБА_7 користується цією не-рухомістю як магазином та салоном краси, з 2007 року по даний час здає її в оренду, отримуючи відповідно орендну плату.

Скасовуючи неправомірне рішення Замостянського районного суду м. Він-ниці від 08 грудня 2006 року, апеляційний суд у рішенні від 30 березня 2015 ро-ку, яке залишене без змін ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року, зазначив, що договір про придбання ОСОБА_7 нежитлового приміщення не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України, згідно якої особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, у відповідності з частиною четвертою статті 203 ЦК України право-чин має вчинятися у формі, визначеній законом. Статтями 657, 658 ЦК України в редакці 2005 року встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділян-ки, єдиного майнового комплексу, житлого будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Всупереч норм статті 227 ЦК України правочин юридич-ної особи про відчуження нерухомого майна вчинений нею без відповідного до-зволу Міністерства оборони України, тому на підставі частин першої, третьої статті 216 ЦК України він може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недій-сністю ( т. 7, а. с. 54-57 ).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстан-ції виходив з того, що магазин загальною площею 102,05 кв.м. по АДРЕСА_1 фізично знищеним після його списання 20 січ-ня 2005 року і до цього часу не був, тому суд не знайшов підстав для задово-лення згідно статті 349 ЦК України первісних позовних вимог ОСОБА_7 про припинення права власності Міністерства оборони України на це нерухоме майно. В той же час, пов'язуючи припинення права власності МОУ з фізичним припиненням існування саме об'єкта нерухомості магазину площею 102,05 кв.м. з його індивідуальними ознаками, а також виникнення 27 грудня 2006 ро-ку та існуванням у ОСОБА_7 права власності на магазин по АДРЕСА_1 іншою загальною площею 98,4 кв.м. з іншими, нібито, його індивідуальними ознаками, суд першої інстан-ції дійшов висновку, що з 27 грудня 2006 року МОУ втратило статус юридич-ного власника магазину загальною площею 102,05 кв.м., а ОСОБА_7 закон-но набув статус юридичного власника магазину загальною площею 98,4 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1. Оскільки набуте ОСОБА_7 право власності на нерухоме майно оспорюється зустрічним позовом МОУ про визнання за ним оспорюваного пра-ва власності на це ж нерухоме майно, то порушене право законного власника, за висновком суду першої інстанції, ОСОБА_7 підлягає захисту шляхом ви-знання за ним права власності на цілий магазин загальною площею 98,4 кв.м. по АДРЕСА_1. Відповід-но зустрічні позовні вимоги МОУ про визнання права власності на об'єкт неру-хомості площею 102,05 кв.м., що знаходиться за вищевказаною адресою, не мо-жуть бути задоволені, оскільки такого об'єкту нерухомості не існує внаслідок його списання та через законне вибуття у вигляді будівельних матеріалів за від-платним договором. Зважаючи, що магазину площею 102,05 кв.м. не існує, то встановлених статтями 387, 388 ЦК України підстав для задоволення вимог зу-стрічного позову МОУ про витребування майна у ОСОБА_7 немає.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, во-ни є формальними, зроблені за ігнорування усіх фактичних обставин справи, зі спотворенням встановлених обставин справи, абсолютно невірним, викривле-ним трактуванням застосованих норм матеріального права. Доводи апеляційних скарг слід визнати такими, що заслуговують на увагу, вони є об'єктивними, до-статніми, суттєвими для задоволення скарг і, як наслідок, тягнуть скасування незаконного рішення суду першої інстанції.

Між сторонами у справі виникли правовідносини, що регулюються нормами Розділу першого Книги третьої ЦК України «Право власності та інші речові права».

За змістом частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи об-межений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених зако-ном. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власно-сті на майно, які не є вичерпними. Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється у разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно при-пиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Зни-щення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непе-реборної сили або неправомірних дій інших осіб. Внаслідок знищення майна воно перестає існувати або повністю втрачає свою цінність. За загальним пра-вилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації ( наприклад, як у дано-му випадку, об'єкт нерухомості ), таке право припиняється з моменту внесення реєструючим органом за заявою власника змін до державного реєстру.

Посилання ОСОБА_7 на припинення права власності МОУ на спірну нерухомість через його знищення у зв'язку зі складенням 20 січня 2005 року ак-ту на списання основних засобів, без внесення за заявою МОУ відповідних змін до державного реєстру не може визнаватися обгрунтованим; за таких фактич-них обставин право власності особи на об'єкт нерухомості не може бути припи-неним. Тобто, за таких підстав на задоволення позовних вимог ОСОБА_7, право власності МОУ на належний йому об'єкт нерухомого майна не може бу-ти припиненим.

В той же час за підстав, на які посилається ОСОБА_7, за ним не може бу-ти визнане право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протя-гом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною дав-ністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рі-шенням суду.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами статті 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння май-ном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не мог-ла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добро-совісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушен-ням норм права ( викрадення, шахрайство ). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб. При цьому володілець має ставитися до цього майна, як до власного ( експлуатувати, вживати необхід-ні заходи для утримання майна в належному стані тощо ). Приховування воло-дільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володін-ня майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків ( відповідно до частини другої статті 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником ) вона є ).

Як вбачається з матеріалів справи, та уже зазначалося вище, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу матеріалів від 12 вересня 2005 року прид-бав будівельні матеріали з фундаментом. Хоча, як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується учасниками справи, спірне нежитлове приміщення не розбиралося на окремі елементи і зберігало свою цілісну конструкцію. Дово-ди ОСОБА_7 про здійснення ремонту спірного приміщення, його переоб-ладнання за власні кошти, у зв'язку з чим нежитлове приміщення змінило свою загальну побудову та характеристику, не знайшли свого доведення належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, жодного такого в матері-алах справи немає.

Натомість залишається неспростованою та обставина, що з осені до кінця 2004 року на підставі договору між директором філії № 3 ДП МОУ «ВВВТ № 52» Шевчук Т.І. і СПД ОСОБА_12 було здійснено реконструкцію спірної будівлі. Це підтверджується актами виконаних робіт, наявними в мате-ріалах справи, банківськими виписками про проведення розрахунків за цим до-говором, окремими матеріалами кримінальних проваджень.

Слід мати на увазі, що спірна будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1025 га, яка до цього часу згідно державного акту від 05 липня 2000 року серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення Гайсинської ради на-родних депутатів Вінницької області від 22 грудня 1999 року № 363, належить МОУ в особі Концерну «Військторгсервіс», за користування якою ОСОБА_7 сплачує концерну орендну плату та стверджує, що самочинно створив нове майно у вигляді капітальної будівлі.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, спо-руда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями бу-дівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будів-ництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встанов-леному порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відтак, наразі, ОСОБА_7 у обраний ним спосіб, стверджуючи про само-чинне створення нової комерційної будівлі, неправомірно, приховано, після придбання будівельних матеріалів, намагається у судовому порядку визнати за собою права власності на спірну нерухомість, розташовану на замельній ділян-ці, не відведеній йому для такої мети, що є неприпустимим. При цьому трива-лість користування самочинно збудованим майном також не створює правового наслідку, підстав та обов'язку по визнанню права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_7 просить визнати за ним право власності на нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України як спо-собу захисту права власності.

Відповідно до статі 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визна-ється іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, за правилами цієї норми вказаного Кодексу позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є влас-ником майна, але її право оспорюється чи не визнається іншою особою; по-дру-ге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, при застосуванні вказа-ної норми слід встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб ОСОБА_7 набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право судовому захистові у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'-язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішен-ням суду ЦК України передбачає лише нормами статей 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України ). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтвер-джує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в по-зивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який по-свідчує його право власності.

Однак оскільки ОСОБА_7 право власності на спірне нерухоме майно не набув жодним чином, а рішення суду, за яким проведена державна реєстрація за ним права власності на приміщення будівлі АДРЕСА_1, скасоване рішенням Апеляційного суду Вінницької об-ласті від 30 березня 2015 року, яке набрало законної сили, то підстав визнати порушеним право власності ОСОБА_20 саме як власника об'єкту нерухо-мості немає.

Стосовно вимог МОУ до ОСОБА_7 про визнання в порядку статті 392 ЦК України права власності держави в особі Міністерства оборони України на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 площею 102,05 кв.м., витребування на підставі статті 387 ЦК України його з чужого незакон-ного володіння, то позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі як обгрунтовані та законні. Керуючись нормами Цивільного процесуального зако-нодавства України щодо змагальності сторін у цивільному судочинстві, диспо-зитивності останнього, належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, обов'язку доказування, подання доказів сторонами у справі, апеляцій-ний суд дійшов висновку про необхідність захисту порушених прав МОУ як власника нерухомого майна, про що свідчить дійсне Свідоцтво про право влас-ності від 08 листопада 2004 року серії НОМЕР_2, але законне право якого оспорюється позивачем-відповідачем ОСОБА_7

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційних скарг МОУ та Концерну «Військторгсервіс». Статтею 367 ЦПК України визна-чені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наяв-ними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтова-ність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 387 ЦК України пе-редбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа. Позивача-відповідача ОСОБА_7 не можна однозначно визнати добросовісним набувачем, оскільки за дого-вором купівлі-продажу він придбав не будівлю, а лише будівельні матеріали, про що, безспірно, він був обізнаний, про що йому було відомо і через що він і звертався в суд з позовом про визнання за ним права власності на спірне майно. Позиція ОСОБА_7 щодо його добросовісності як набувача спірного нерухо-мого майна призводить до права власника на витребування у нього майна на підставі частини першої статті 388 ЦК України, яка пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з володіння власника. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі ( пункт третій части-ни першої статті 388 ЦК України ). За змістом зазначеної норми майно, яке ви-було з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У справі, що переглядається, спірне нежитлове приміщення вибуло із за-гальнодержавної власності з грубим порушенням встановленого для цього по-рядку, на підставі скасованого в подальшому незаконного судового рішення. Втручання держави в особі МОУ у право на мирне володіння своїм майном, зо-крема, й позбавлення права власності особи на майно шляхом витребування йо-го на користь фактично держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власни-ка до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення майна з чужого незаконного володіння. Відповідач за віндикаційним позовом - це не-законний володілець майном власника. Останнім вважається як особа, яка без-посередньо заволоділа чужим майном, так і особа, яка придбала майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

У зв'язку з невизначеністю для сторін у справі питання про володіння од-нією з них правом власності на спірне нерухоме майно, враховуючи неоднора-зові судові спори з цього питання ( фактично з 2006 року ) строки позовної дав-ності за взаємними клопотаннями сторін у цій справі не можуть бути застосо-вані.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України визначено, що неправильним за-стосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення за-кону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або застосуван-ня закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно з нормами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіл інших су-дових витрат, пов'язаних з розглядом справи, визначений частиною другою вказаної статті ЦПК України, а частиною тринадцятою встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи вказані норми Закону, приймаючи до уваги ухвалу апеля-ційного суду від 09 січня 2018 року ( т. 8, а. с. 78-79 ) про відстрочення Кон-церну «Військторгсервіс» сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення від 08 листопада 2017 року до вирішення справи судом апе-ляційної інстанції, цією постановою належить розподілити судові витрати у справі. При цьому слід мати на увазі визначену ухвалою Гайсинського район-ного суду Вінницької області від 24 березня 2017 року на підставі Звіту про не-залежну оцінку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ціну позову у розмірі 796725,00 гривень.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представників Міністерства оборони України Панасюка Володимира Миколайовича, Концерну «Військторгсервіс» Коломейця Івана Во-лодимировича задоволити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Міністерства обо-рони України, Концерну «Військторгсервіс», арбітражного керуючого майна концерну «Військторгсервіс» Черепенка Віктора Руслановича про припинення права власності, визнання права власності на нежитлову будівлю відмовити.

Позов Міністерства оборони України до ОСОБА_7 про визнання права власності на нежитлову будівлю, витребування її з чужого незаконного володіння задоволити.

Визнати за державою в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 102,05 кв.м., посвідчене Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2004 року серії НОМЕР_2.

Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_7 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, на користь Міністерства оборони України ( р/р 3192 в ОПЕРУ ДКУ м. Києва, МФО 820172, ) 23901,75 гривню сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 35662,19 гривні ( тридцять п'ять тисяч шістсот шістдесят дві гривні 19 коп.) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги; у дохід держави - 35662,19 гривні ( тридцять п'ять тисяч шістсот шіст-десят дві гривні 19 коп. ) судового збору з оплати апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» на рішення суду першої інстанції.

Скасувати усі заборони ( заходи забезпечення позову ) щодо нежитлової бу-дівлі по АДРЕСА_1, визначені ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2013 року, про що повідомити Гайсинське МБТІ, ВДВС Гайсинсь-кого РУЮ, державному та приватним нотаріусам Гайсинського нотаріального округу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, яким буде 20 березня 2018 року.

Суддя-доповідач: Підпис Т.О. Денишенко

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

Підпис В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко