Провадження №22-ц/772/350/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач :Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 рокуСправа № 133/837/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької областів складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини, треті особи - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Козятинської міської ради Вінницької області, орган опіки та піклування виконкому Вишневої міської ради Києво - Святошинського району Київської області, служба у справах дітей та сім'ї Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування виконкому Козятинської міської ради Вінницької області, заапеляційною скаргою представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4на рішення Козятинського районного суду Вінницької області, ухвалене суддею Сорокою Д.В. 05 грудня 2017 року, о 10 год. 27 хв., -

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2016 року до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 за участю третіх осіб - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Козятинської міської ради Вінницької області, орган опіки та піклування виконкому Вишневої міської ради Києво - Святошинського району Київської області, служба у справах дітей та сім'ї Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Позов мотивований тим, що 10 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 108. У шлюбі в них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 забрала дитину та вивезла її у невідомому напрямку. Через порушення його конституційних батьківських прав він змушений був звертатись до органів міліції для вжиття заходів по розшуку його дитини. Відповідач є громадянкою Росії, а тому перебування його сина - громадянина України з відповідачем порушить низку його прав, як батька дитини. Він з відповідачем мають рівні права, щодо виховання їх спільного сина. Він може дати дитині усе - як фізичний, духовний розвиток, так і повністю забезпечити фінансово, чого, не може зробити відповідач, тому просить суд визначити місце постійного проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з ним, з батьком.

02 листопада 2016 року представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 подано зустрічний позов до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - орган опіки та піклування виконкому Козятинської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю.

Зустрічний позов мотивований тим, що 10 листопада 2012 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 108. У шлюбі в них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя подружжя не склалося. Матеріальну допомогу для сім'ї ОСОБА_2 перестав надавати, не цікавився життям сина. Фінансову допомогу здійснювали виключно її батьки, які проживають у м. Подольськ, Московської області, Російської Федерації. 15 вересня 2015 вона звернулася до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області з позовами до ОСОБА_2: про розірвання шлюбу (№ 133/2580/15-ц), про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3-річного віку (№ 133/2584/15-ц) та про стягнення аліментів на утримання дитини (№ 133/2585/15-ц).

Вказані позовні заяви були задоволені. З дня подачі позовів вона була змушена переїхати жити до родичів у Одеську область. Відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, погрожує відібранням дитини, тому просить визначити місце проживання ОСОБА_5 з матір'ю.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задовольнено, визначено місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком - ОСОБА_2.

В зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в сумі 551 ( п1ятсот п'ятдесят одна ) гривня 20 копійок.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки в порушення ст. 214 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення) суд не визначився, які правовідносини склались між сторонами.

Зазначив, що постановою старшого слідчого Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області Матвійчука А.П. закрито кримінальне провадження №10004825 за фактом безвісти зникнення гр. Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та її сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 за п.п.1, 2 ч.2 ст. 115 КК України у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України.

З вказаної постанови слідує, що місцеперебування громадянки Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, установлено. З її слів вона переїхала з України до Російської Федерації разом з сином у зв'язку з розірванням відносин з чоловіком ОСОБА_2, 20 грудня 2016 року рішенням Подольського міського суду Московської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, згідно рішення суду місце проживання сина ОСОБА_9 визначено за місцем проживання матері.

Вважає, що на момент розгляду даної цивільної справи вже існувало рішення суду, яким визначено місце проживання дитини, а тому Козятинський міськрайонний суд Вінницької області безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 встановивши місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком.

Просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2017 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу 07 грудня 2012 року народився син ОСОБА_5.

Зі слів представника ОСОБА_3- ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_3 разом з дитиною перебуває у своїх батьків на території Російської Федерації АДРЕСА_1

Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Козятинської міської ради Вінницької області від 14 серпня 2017 №19 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, комісія з питань захисту прав дитини не може дати висновок про доцільність проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з одним з батьків, оскільки не має можливості дослідити усі обставини даної справи. Одночасно , комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Козятинської міської ради Вінницької області, схиляється до того , що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна , крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.( а.с. 19-21).

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволення вимог зустрічного, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи, з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своєї дитини, з максимальним врахуванням інтересів дитини, його віку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник між батьками про визначення місця проживання дитини з квітня 2016 року, при цьому зустрічний позов представника ОСОБА_3- ОСОБА_4 ґрунтується на тому, що батько дитини не проявляв уваги як до дитини, так і до його матері, фінансово не забезпечував родину, перестав приймати участь у вихованні дитини, що змусило останню звернутись до суду з відповідними позовами, змінити місце проживання та переїхати до батьків до м. Подольськ, Московської області, Російської Федерації, проте доводи зустрічного позову не містять відомостей та допустимих доказів щодо психічного стану ОСОБА_3 , її матеріального забезпечення; умов проживання, наявності житла та можливості забезпечити належне виховання малолітнього ОСОБА_5

В цей же час, ОСОБА_2 надано докази з яких слідує, що він працює інженером у вагонній дільниці станції Київ - пасажирський, зареєстрований у АДРЕСА_2 у гуртожитку, але проживає у АДРЕСА_3, половина якого на праві приватної власності належить йому, що знайшло своє підтвердження правовстановлючими документами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є законослухняним громадянином, який не має шкідливих звичок, не перебуває на обліку в лікарів нарколога чи психіатра, має достатній стабільний дохід для повноцінного матеріального забезпечення свого малолітнього сина ОСОБА_5.

ОСОБА_2 має у своїй власності частину будинку, де створені всі належні умови для проживання малолітнього сина, має можливість забезпечити належні умови проживання дитині, повною мірою займатися вихованням, розвитком його особистості в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення.

На підставі рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року з заробітної плати ОСОБА_2 здійснюється відрахування на користю ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку та виданого на його виконання виконавчого листа 13/2585/ 15-ц від 11 березня 2016р.

Факт здійснення таких відрахувань по сплаті аліментів підтверджується довідками № 283, 284 від 09 серпня 2017р., листом ВЧ - 1 ст. Київ - пас. № 2546 від 24 листопада 2016р., однак, кошти не доходять до адресата , а повертаються до бухгалтерії підприємства, на якому працює ОСОБА_2 (а.с. 142).

В той же час встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_4, однак, за місцем реєстрації в Україні не проживає. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не надав жодних доказів про її місцезнаходження та місцезнаходження дитини.

В матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо нинішніх умов проживання ОСОБА_3

При ухваленні рішення у справі суд прийняв до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом України у справі № 6-2445цс16. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому суди мають встановити виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

Пленум Верховного Суду України зазначає, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати» (п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Водночас, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна (крім тих випадків, коли є виняткові обставини) бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

З урахуванням вказаного, приділяючи першочергову увагу інтересам малолітнього сина сторін, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_5, 2012 року народження, на теперішній час має проживати із батьком ОСОБА_2, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, так як вони є обґрунтовані та доведені.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки судом першої інстанції були з'ясовані обставини справи та було надано належну оцінку зібраним доказам, у зв'язку з чим суд дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2, судом, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи скаржника щодо наявності судового рішення, яке постановлено судом Російської Федерації, яким визначено місце проживання ОСОБА_2, 2012 року народження, з матір'ю - ОСОБА_10 не заслуговують на увагу, оскільки в останнім не надано належних доказів в підтвердження зазначеному.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанці

За таких обставин, судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, надано оцінку доказам, правильно застосовано норми матеріального права, а тому суд апеляційної інстанції відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України дійшов висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4- залишити без задоволення, а рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Войтко Ю.Б.

/підпис/ Міхасішин І.В.

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.