Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
14 березня 2018 року
справа № 460/3428/13-ц
провадження № 61-2610 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П. задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_6, скасував заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 7 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 суми інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп. та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в стягненні суми інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп. Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 7 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року в іншій частині залишено без змін.
При цьому, в постанові колегія суддів зауважила, що «касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не повно з'ясовано обставини справи, а саме те, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, а також в матеріалах справи відсутні підтвердження щодо направлення повідомлення про необхідність повернення боргу». Проте такі доводи касаційної скарги щодо відсутності строку повернення грошових коштів та відсутність підтвердження в матеріалах справи щодо направлення повідомлення про необхідність повернення боргу залишилися поза увагою колегії суддів в мотивувальній частині постанови.
Не можу погодитися із такою постановою колегії суддів з наступних причин.
Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).
У матеріалах справи міститься розписка від 19 серпня 2009 року, в якій не встановлено строк повернення позики. Окрім того, в матеріалах справи відсутня вимога позикодавця про повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Тлумачення частини першої статті 1049 ЦК свідчить, що за відсутності домовленості позикодавця та позичальника про строк повернення позики, або при визначенні його моментом пред'явлення, позика має повертатися після спливу тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги позичальнику.
У випадку якщо позикодавець звертається до суду, не здійснивши пред'явлення вимоги позичальнику на підставі частини першої статті 1049 ЦК, то відсутній обов'язок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця. Тобто, в такій ситуації строк виконання зобов'язання не настає, а тому не може мати місця й порушення зобов'язання позичальником щодо повернення позики.
У такій ситуації судові рішення по справі підлягали скасуванню, і у задоволенні позову слід було відмовити.
Суддя В. І. Крат