Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 376/1050/16-ц

провадження № 61-130 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П., Яворського М. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2015 року вона позичила відповідачці 30 тис. грн на строк до 26 березня 2016 року, про що останньою складено відповідну розписку.

Зазначала про те, що борг не повернуто, ОСОБА_5 ухиляється від виконання свого зобов'язання. На її лист-пропозицію, в якому вона пропонувала повернути гроші в сумі 30 тис. грн, відповідачка повідомила про відсутність коштів. При цьому запропонувала провести відшкодування суми боргу шляхом передачі у власність нерухомого майна, однак ніяких дій останньою вчинено не було.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 30 тис. грн боргу за договором позики.

23 червня 2016 року сторони надали до суду першої інстанції укладену в письмовій формі та підписану мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, згідно якої домовились про те, що ОСОБА_5 визнає свої зобов'язання у повному обсязі зі сплати суми боргу у розмірі

30 тис. грн перед ОСОБА_4 та передає позивачу у власність 1/2 частину житлового будинку (житловою площею 7,60 кв. м та загальною площею

32,00 кв. м) з відповідною частиною господарських та побутових будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 у

м. Сквирі Київської області, а позивач погоджується прийняти у власність

1/2 частину вказаного житлового будинку та визнає, що відповідач відшкодувала їй борг в сумі 30 тис. грн.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року

у складі судді Клочка В. М. прийнято, визнано та затверджено мирову угоду, укладену 23 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за умовами якої відповідач визнає свої зобов'язання зі сплати суми боргу перед позивачем, що становить 30 тис. грн у повному обсязі; ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 32,00 кв. м, житловою площею 7,60 кв. м, з відповідною частиною господарських та побутових будівель по АДРЕСА_1; ОСОБА_4 погоджується прийняти у власність

1/2 частину вказаного житлового будинку та визнає, що ОСОБА_5 відшкодувала їй борг в сумі 30 тис. грн шляхом передачі їй у власність

1/2 частини житлового будинку. Провадження у справі закрито з одночаснимроз'ясненням сторонам норми статті 206 ЦПК України (у редакції 2004 року) та наслідків закриття провадження.

Ухвала районного суду мотивована тим, що мирова угода, укладена 23 червня 2016 року між ОСОБА_4 таОСОБА_5, не суперечить закону, стосується лише прав та обов'язків сторін та предмета позову, умови мирової угоди не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Не погоджуючись з ухвалою, Сквирського районного суду Київської області

від 23 червня 2016 року ОСОБА_6 (правонаступник ОСОБА_5) звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку, яка не є предметом спору, суд першої інстанції не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням статті 175 ЦПК України (у редакції 2004 року), чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають із договору позики, чи пов'язані умови мирової угоди зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач у розумінні положень статей 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача, виконала взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми боргу та чи є вона співмірною із сумою боргу за договором позики.

Крім того, районним судом не з'ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначеного в мировій угоді нерухомого майна шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який би відповідав вимогам статей 655, 656, 657 ЦК України та був зареєстрований у встановленому законом порядку. Судом першої інстанції не з'ясовано законність та причини укладення мирової угоди. Суд не роз'яснив наслідки таких дій сторонам до постановлення оскаржуваної ухвали та не пересвідчився в тому, що сама відповідач мала намір передати належну їй частину житлового будинку у власність позивача, оскільки за життя вона склала заповіт, яким усе майно, в тому числі спірну частину будинку, заповіла своєму племіннику ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та закрити провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України (у редакції 2004 року) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Згідно частини п'ятої статті 175 ЦПК України (у редакції 2004 року) передбачено, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року та направляючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду, правильно виходив із того, що суд першої інстанції детально не з'ясував, чи відповідає укладена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням статті 175 ЦПК України (у редакції

2004 року), чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають із договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач у розумінні положень статей 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача виконала взяті на себе зобов'язання щодо поверненню боргу та чи є вонаспівмірною із сумою боргу за договором позики.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що мирова угода не суперечить закону чи інтересам третіх осіб, безпідставні, оскільки за життя ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого все майно, у тому числі спірну частину житлового будинку, заповіла своєму племіннику ОСОБА_6

Зазначене вище свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого затвердження між сторонами мирової угоди, умови якої не узгоджуються із законом та порушують права інших осіб, зокрема ОСОБА_6

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников