Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/3351/14-ц

провадження № 61-4338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»),

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»),

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу СокуренкоНаталії Вікторівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2015 року у складі головуючого судді - Мороз В. П. та на ухвалуАпеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року у складі головуючого судді - Максюти Ж. І., суддів: Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

встановив:

12 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 202/3351/14-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 378/1025/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У позові товариство зазначало, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір, згідно з умовами якого останній надані кредитні кошти у сумі 4 921 грн 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 вересня 2008 року. Остання свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала і, станом на 27 січня 2014 року, утворилася заборгованість у розмірі 36 206 грн 92 коп.

Крім того, зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн, згідно з договором, укладеним 20 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем -ПАТ «А-Банк».

Кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителя залишена без задоволення.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 206 грн 92 коп., витрати на правову допомогу та судовий збір, а також солідарно з відповідачів - 10 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2006 року № DNH4KP26200331 на рахунок НОМЕР_1 заборгованість за кредитом - 4 921 грн 80 коп. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 637 грн 07 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено обґрунтований розрахунок заборгованості щодо неустойки, а тому вважав можливим відмовити у стягненні неустойки стосовно позовних вимог про стягнення пені та штрафів по кредитному договору, застосувавши частину третю статті 551 ЦК України, а також, щоправо позивача на отримання суми боргу за кредитним договором є доведеним. Поруку вважав припиненою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів залишено без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало касаційну скаргу в якій просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про стягнення неустойки та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В іншій частині рішення не оскаржуються та не переглядаються.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано частину 3 статті 551 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 15 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір, згідно з умовами якого останній надано кредитні кошти у сумі 4 921 грн 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 вересня 2008 року.

Станом на 27 січня 2014 року сума боргу становить 36 206 грн 92 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 4 921 грн 80 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 637 грн 07 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 16 447 грн 72 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1 700 грн 33 коп.

Вирішуючи спір по суті, суди звільнили боржника від сплати неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Колегія не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував, що частиною третьою статті 551 ЦК України судам надано право саме зменшити розмір неустойки, а не звільнити від такої сплати взагалі.

При цьому судами взагалі не наведено підстав для застосування вказаної норми матеріального права.

Крім того, при розгляді справи судами не було враховано вимоги статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно з якою, зокрема, особи, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, звільняються від нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики.

Таким чином ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні неустойки з направленням справи на новий розгляд.

Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При подачі касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» сплатило 434 грн 48 коп. судового збору.

Таким чином, із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року у розмірі 434 грн 48 коп.

Керуючись статтями 141, 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення неустойки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Стягнути із ОСОБА_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», адреса місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, будинок 50, місто Дніпро, 49094, , судовий збір у розмірі 434 грн 48 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції судове рішення апеляційного суду, що скасоване судом касаційної інстанції, втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило