Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2025/3616/12-ц

провадження № 61-6464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

треті особи: виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лозівського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2012 року у складі судді Каращука Т. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2016 року у складі суддів: Шевченко Н. Ф., Івах А. П., Кокоші В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2012 року комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Житлова управляюча компанія») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1, що перебуває у комунальній власності. Наймач ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі із 21 липня 2005 року разом із сином - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із 2005 року, тобто понад встановлений статтею 71 ЖК України шестимісячний строк, відповідачі не проживають у квартирі, не сплачують кошти за комунальні послуги, а тому є такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2012 року позов КП «Житлова управляюча компанія» задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лозівського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно актів КП «Житлова управляюча компанія» від 05 травня 2011 року, 18 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 із 2005 року, тобто понад встановлений статтею 71 ЖК України шестимісячний строк, а тому втратили право користування жилим приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 із 2005 року, не оплачує комунальні послуги. Доказів того, що позивач перешкоджав їй у користуванні квартирою, заявником не надано. Доказів звернення за життя ОСОБА_1 до суду за захистом свого права також не надано. Згідно частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, а на момент розгляду справи в суді ОСОБА_2 виповнилося 17 років і він мав можливість звернутися до наймодавця із заявою, у якій повідомити про причини відсутності у жилому приміщенні та заявити про свої права на квартиру.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову КП «Житлова управляюча компанія», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставою для скасування оскаржуваних судових рішень заявник вказує те, що при розгляді спору щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим, суд першої інстанції не залучив орган опіки та піклування до участі у справі. Суд не дослідив доказів поважності його відсутності у квартирі, неналежним чином оцінив докази у справі. Крім того, його не було повідомлено про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, судові повістки повернулися за закінченням терміну зберігання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року справу призначено до розгляду. 06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що наймачем квартири АДРЕСА_1, що перебуває у комунальній власності, була ОСОБА_1 Наймач ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі із 21 липня 2005 року разом із сином - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 лютого 2014 року ОСОБА_1 померла (після ухвалення рішення суду першої інстанції у справі).

Відповідно до статті 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінюючи цю пропорційність, необхідно звертати увагу на те, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. У цьому контексті необхідно мати на увазі важливе значення права на повагу до житла, яке стосується безпеки та добробуту особи, при цьому враховується також сила зв'язку осіб із житлом (рішення від 24 березня 1988 року у справі «Олсон проти Швеції», заява № 10465/83).

Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов'язків держави України як суб'єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, апеляційний суд дійшов висновку про те, що згідно частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, а на момент розгляду справи в суді ОСОБА_2 виповнилося 17 років і він мав можливість звернутися до наймодавця із заявою, у якій повідомити про причини відсутності у жилому приміщенні та заявити про свої права на квартиру.

Із такими висновками суду погодитися не можна, оскільки на підставі частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання не в жилому приміщенні, набутому неповнолітньою особою самостійно, а в жилому приміщенні, право власності чи користування яким набуто її батьками (усиновлювачами), опікунами тощо.

Відповідно до статті 32 ЖК України громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників.

За змістом статті 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого

приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Таким чином, визначеного статтею 106 ЖК України права вимагати визнання наймачем спірної квартири ОСОБА_2 набув із досягненням повноліття, тобто 10 березня 2013 року. Вказана дата є початковим моментом періоду, за який суд мав досліджувати поважність відсутності ОСОБА_2 у жилому приміщенні.

Разом з тим, перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції за доводами апеляційної скарги ОСОБА_2, апеляційний суд не дослідив доказів поважності непроживання ОСОБА_2 у жилому приміщенні понад встановлений статтею 71 ЖК України шестимісячний строк, починаючи із 10 березня 2013 року; не встановив, чи вчиняв ОСОБА_2 після досягнення повноліття дії, які підтверджують повернення його до квартири для проживання чи захисту цього права; чи має він інше житло та чи дотримано баланс між інтересами ОСОБА_2 у збереженні житла та інтересами органу місцевого самоврядування у звільненні приміщення.

У зв'язку з викладеним, не можна погодитися із передчасними висновками апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 втратив право користування жилим приміщенням.

Допущені апеляційним судом порушення процесуального закону згідно частини 3 статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування постановленої ним ухвали із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Неналежність повідомлення про розгляд справи у суді першої інстанції та незалучення до участі у справі органу опіки та піклування не становлять самостійної підстави скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки право на доведення переконливості заперечень проти позову із наданням відповідних доказів ОСОБА_2 було забезпечено у межах апеляційного розгляду справи, а участь органу опіки та піклування у справі за нового її розгляду не потребується у зв'язку із досягненням ОСОБА_2 повноліття.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик