провадження № 2/243/839/2018
справа № 243/835/18
13 березня 2018 року
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Кузнецова Р.В.,
при секретареві Малиновській І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, за участі третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -
02 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, за участі третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власницею житлового будинку № 30 розташованого по вул. Дніпровській в м. Словянську Донецької області, в якому значиться зареєстрованими, як члени родини відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Однак фактично, з 2014 року відповідачі у вказаному житловому приміщенні не проживають, їх речі в будинку відсутні. Враховуючи, що відповідачі не проживають за вказаною адресою вже більш як три роки, вважає, що останні втратили право користування вказаним житловим приміщенням. У звязку із наведеним, просив суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 30 розташованим по вул. Дніпровській в м. Словянську Донецької області.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилися, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні позову наполягали та не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі.
Представник Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги не підтримав в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення просив ухвалити на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не зявились без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило.
Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідачі у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило.
З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання, повторно не зявилися у судове засідання, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.
В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку № 30 розташованого по вул. Дніпровській в м. Словянську Донецької області, що стверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 3211 від 14 грудня 2017 року (а.с. 6).
Згідно із відомостями домової книги в будинку № 30 розташованому по вул. Дніпровській в м. Словянську Донецької області значаться зареєстрованими відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 14-17).
Згідно із актом обстеження матеріально побутових умов № 60 від 01 лютого 2018 року затвердженого Керівником комітету мікрорайону Залізничний № 1 м. Словянська, в житловому будинку № 30 розташованому по вул. Дніпровській в м. Словянську Донецької області, зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак фактично не проживають за вказаною адресою з 2014 року (а.с. 18).
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, не скористалися своїми процесуальними правами сторін в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.
Так, частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідачі як члени сім'ї позивача, понад один рік не проживають у спірному домоволодінні, і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявили. Договірні відносини між позивачем та відповідачами з приводу винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку № 30, розташованому по вулиці Дніпровській в м. Словянську Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником.
З приводу визнання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є зокрема місце проживання її батьків.
За ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Оскільки суд дійшов до висновку, що батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, втратили право користування будинком № 30, розташованому по вулиці Дніпровській в м. Словянську Донецької області, а дитина ОСОБА_4, залишила постійне місце проживання разом із батьками, при цьому суду не надано будь-яких достовірних даних про те, що дана дитина залишила місце проживання під примусом, або з підстав, що не залежали від її волі та бажання залишитися проживати саме за вказаною адресою, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 слід також визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч. 3 ст. 29 ЦК України. Право малолітньої особи, яка досягла десяти років на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом даної цивільної справи.
На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 15, 60, 61, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, за участі третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3 такими, що втратили право користування житлом, а саме житловим будинком № 30 розташованим по вулиці Дніпровській в м. Словянську Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Відповідно до Розділу VІІІ п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до Розділу VІІІ п. 1.8 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_6