Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 464/9126/16-ц

провадження № 61-12046 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), МартєваС. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року у складі головуючого судді Теслюка Д. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року у складі суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АХА Страхування») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2013 року між ПрАТ «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_5 було укладено договір добровільного страхування, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, легкового автомобіля марки «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1. 31 жовтня 2013 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДПТ) за участю автомобілів марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 та марки «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1. Відповідно до постанови Сихівського районного суду м. Львова від 18 листопада 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у цій ДТП. Потерпіла ОСОБА_5 звернулась до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування та на підставі страхового акта їй було виплачено страхове відшкодування в сумі 32 357,92 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія» згідно з полісом № АС 4288565. ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до цієї страхової компанії про виплату страхового відшкодування, на що було виплачено позивачу 24 888,69 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 7 469,23 грн.

З урахуванням викладеного та посилаючись на статті 979, 988, 993, 1188, 1194, 1191 ЦК України, статтю 27 Закону України «Про страхування», статтю 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просив стягнути в порядку регресу з відповідача 7 469, 23 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову ПрАТ «СК «АХА Страхування» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання; регламентна виплата була проведена позивачем 15 листопада 2013 року, а позовна заява надіслана до суду 12 грудня 2016 року (згідно з відміткою почтового штемпеля), а тому відповідно до статті 257, частини шостої статті 261 ЦК України у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у зв'язку із пропущенням позивачем трирічного строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «АХА Страхування» відхилено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 страхового відшкодування у зв'язку із пропущенням позивачем трирічного строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «СК «АХА Страхування», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення частини першої статті 264 ЦК України, відповідно до якого перебіг позовної давності слід відраховувати від дати сплати ПрАТ «СТ «Гарантія» часткової суми боргу - 24 888,69 грн від основної суми боргу, а саме: від 17 грудня 2014 року. Таким чином, ПрАТ «СТ «Гарантія» визнало свій борг та частково його оплатило, і лише після цього ПрАТ «СК «АХА Страхування» стало відомо про необхідність звернення і до винної особи. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, тому загальна позовна давність з урахуванням вимог частини першої статті 264 ЦК України позивачем пропущена не була.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що у ПрАТ «СК «АХА Страхування» виникло право вимоги у виді суброгації, а не регресу. У випадку суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна зі сторін набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. До правовідносин, що є предметом розгляду, щодо стягнення страхового відшкодування на підставі статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Так як ДТП сталася 31 жовтня 2013 року, яка є одночасно і страховим випадком, перебіг трирічного строку позовної давності починається на наступний день і закінчується З1 жовтня 2016 року, у межах цього строку може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, зокрема і з вимогами, що є предметом розгляду за цим позовом. Проте ПАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до суду з позовом лише 12 грудня 2016 року, тобто пропустивши трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 31 жовтня 2013 року о 12.25 год. на перехресті вулиць Мельника - Генерала Чупринки в м. Львові відбулась ДТП за участю автомобіля марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля марки «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5 Внаслідок ДТП автомобілі зазнали технічних пошкоджень. Вина відповідача у ДТП встановлена постановою Сихівського районного суду м. Львова від 18 листопада 2013 року, згідно з якою ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Автомобіль марки «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1, на момент вчинення ДТП був застрахований у ПрАТ «СК «АХА Страхування», що підтверджується полісом від 25 лютого 2013 року № 43261Га/13Лв/гл строком дії з 26 лютого 2013 року до 25 лютого 2014 року. Власник автомобіля марки «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1, через уповноваженого представника звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу. На підставі акта огляду транспортного засобу, рахунка-фактури від 14 листопада 2013 року, ремонтної калькуляції, розрахунку страхового відшкодування, страхового акту від 14 листопада 2013 року страхувальнику було виплачено 32 357,92 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням від 15 листопада 2013 року № 71 594.

Цивільна відповідальність водія автомобіля марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_2 (власник ПП «Благодійність») на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія» згідно з полісом № АС 4288565.

На підставі заяви ПрАТ «СК «АХА Страхування» до ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження застрахованого автомобіля, позивачу було виплачено страхове відшкодування в сумі 24 888, 69 грн.

Сума непокритих полісом витрат становить 7 469,23 грн.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на наведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас внаслідок ДТП виникає договірне зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

При цьому, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-192цс16.

Як убачається з матеріалів справи ПрАТ «СК «АХА Страхування» після настання ДТП своєчасно звернулося до ПрАТ «Гарантія» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини фізичної особи, з якою страховик уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховик 17 грудня 2014 року відповідно до платіжного доручення № 1424 виплатив страхове відшкодування у розмірі 24 888,69 грн.

Сума невідшкодованих позивачу витрат становить 7 469,23 грн.

Таким чином, ПрАТ «СК «АХА Страхування» завчасно не могло передбачити точної суми, що ПрАТ «СТ «Гарантія» сплатить на відшкодування понесених витрат на відшкодування шкоди, завданої страхувальнику ОСОБА_5 внаслідок ДТП. Виплата була одержана 17 грудня 2014 року, а до суду ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося з позовом до винної в ДТП особи - ОСОБА_4 12 грудня 2016 року.

Тобто, перебіг позовної давності в даному випадку слід відраховувати від дати сплати ПрАТ «СТ «Гарантія» часткової суми страхового відшкодування, а саме: від 17 грудня 2014 року.

Ураховуючи наведене позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 у межах строку позовної давності, оскільки набув реальну можливість захистити своє право в судовому порядку шляхом звернення з позовом тільки після часткового відшкодування ПрАТ «СТ «Гарантія» страхових виплат.

Право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто у даному випадку з моменту часткової оплати ПрАТ «СТ «Гарантія» розміру матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП.

Тобто до позивача, у межах фактично здійсненої страхової виплати, перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за завдані збитки, а тому різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою підлягає стягненню з ОСОБА_4, як винної у ДТП особи.

Суди першої та апеляційної інстанцій на вказані обставини уваги не звернули, допустили неправильне застосування наведених норм матеріального права та порушення норм процесуального права та дійшли помилкових висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 страхового відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що допущене судами першої та апеляційної інстанцій неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень підпунктів б, в пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення, та у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачені судові витрати у зв'язку з розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у такому розмірі: 1 378,00 грн - за подання позовної заяви, 1 515,80 грн - апеляційної скарги, 1 600,00 грн - касаційної скарги, всього 4 493,80 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов приватного акціонерного товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 7 469,23 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 4 493,80 грн судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик