Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 753/20943/15-ц

провадження № 61-5858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

відповідач: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року у складі головуючого судді Вовка Є. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді - Саліхова В. В., суддів: Прокопчук Н. О., Рубан С. М.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу № 753/20943/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 753/20943/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 1994 року між позивачем - власником квартири АДРЕСА_1, та ОСОБА_3 було укладено договір оренди нерухомого майна, з встановленням щомісячної орендної плати у грошовій формі, строком на 10 років - з 20 вересня 1994 року по 20 вересня 2004 року з можливістю його пролонгації на той же строк у випадку, якщо за один місяць до закінчення вказаного строку ні одна із сторін на заявить про розірвання цього договору.

Так, відповідно до пункту 15 договору він був продовжений сторонами на 10 років -з 20 вересня 2004 року по 20 вересня 2014 року.

24 липня 2014 року та 27 серпня 2014 року позивач направляв ОСОБА_3 повідомлення про розірвання вказаного договору з вересня 2014 року.

Крім того, ОСОБА_3 не здійснювались платежі на користь позивача по сплаті, передбаченої договором, орендної плати протягом 2013, 2014 та 2015 років.

Також у зазначену вище квартиру були вселені ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які разом з ОСОБА_3 відмовляються її звільнити на вимогу орендодавця.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» квартирою АДРЕСА_1 та виселено відповідачів із зазначеної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач, відповідно до умов договору оренди, заявляв вимогу про його розірвання, однак відповідачі квартиру не звільняють та продовжують проживати у ній та чинити перешкоди банку щодо користування та розпорядження нею, що є підставою для виселення.

Крім того, ОСОБА_3 не виконувались умови договору оренди та не здійснювалась орендна плата, передбачена договором, протягом 2013, 2014 та 2015 років.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення у справі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не попереджував відповідача про розірвання договору оренди, а тому він вважається продовженим до 20 вересня 2024 року.

Крім того, вважає, що відповідачі об'єктивно не могли сплачувати орендну плату.

У грудні 2016 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» подало заперечення на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що договір оренди розірваний наймодавцем у визначений його умовами спосіб, а саме направленням відповідачу відповідного повідомлення, що спростовують аргументи касаційної скарги, а тому банк просив судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є власником квартири АДРЕСА_1.

17 вересня 1994 року зазначена вище квартира була надана у тимчасове (строкове) володіння та користування громадянину ОСОБА_3, згідно з договором оренди квартири. У вказану квартиру були вселені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору квартира передана в оренду строком на 10 років з 20 вересня 1994 по 20 вересня 2004 року.

Відповідно до пункту 15 договору оренди, якщо за один місяць до закінчення строку договору ні одна із сторін не заявить про розірвання, договір вважається продовжений на строк його дії.

Строк дії зазначеного договору було продовжено на 10 років, тобто по 20 вересня 2014 року.

24 липня 2014 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» направив на адресу ОСОБА_3 повідомлення про розірвання договору оренди квартири. 27 серпня 2014 року позивач повторно направив на адресу ОСОБА_3 повідомлення про розірвання договору оренди квартири. Ці повідомлення залишились без відповіді.

08 жовтня 2015 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» направило ОСОБА_3 повідомлення про відмову від зазначеного договору оренди квартири, у зв'язку з тим, що протягом 2013, 2014, 2015 років орендні платежі за користування спірної квартири не здійснювались та на рахунок позивача не надходили.

Відповідно до вимог частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною другою статті 825 ЦК України зазначено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця, зокрема, у разі невнесення наймачем плати за шість місяців.

Згідно із статтею 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Враховуючи, що відповідачі не передають позивачу спірну квартиру та до цього часу користуються, розпоряджаються нею без належних правових підстав, не сплачують орендні платежі, чим порушують права та охоронні інтереси позивача, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги щодо неналежного попередження відповідача про розірвання договору оренди відхиляються колегією суддів, оскільки судами встановлено, що позивач неодноразово направляв вимогу про його розірвання.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило