Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 455/324/16-ц

провадження № 61-335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Тершівська сільська рада Старосамбірського району Львівської області, Виконавчий комітет Тершівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, Комунальне підприємство «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Львівської області, Старосамбірська районна державна адміністрація Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року у складі судді Ніточко Л. Й. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4), Тершівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області (далі - Тершівська сільрада), Виконавчого комітету Тершівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області (далі - Виконком Тершівської сільради), Комунального підприємства «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Львівської області (далі - КП «Старосамбірське РБТІЕО»), Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області (далі - Старосамбірська райдержадміністрація), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про поновлення пропущеного строку для захисту порушеного права, визнання незаконним рішення виконкому Тершівської сільради та його скасування, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності.

Позов мотивовано тим, що її батьки: ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8) та ОСОБА_6 одружилися 8 грудня 1971 року. Під час спільного подружнього життя у них народилося троє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно з випискою з наказу радгоспу «Дністровський» від 20 лютого 1980 року № 19 її батьку виділено земельну ділянку площею 0,10 га під будівництво житлового будинку на його присадибній ділянці у с. Спас Старосамбірського району. Відповідно до рішення виконкому Тершівської сільради від 18 березня 1980 року № 15 погоджено наказ дирекції радгоспу «Дністровський» про виділення ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,10 га під будівництво індивідуального житлового будинку на його присадибній ділянці у с. Спас Старосамбірського району. Рішенням виконкому Старосамбірської районної ради від 15 травня 1980 року № 154 ОСОБА_8 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і видано паспорт на забудову ділянки. 9 квітня 1986 року ОСОБА_8 розірвав шлюб із ОСОБА_6 Секретарем виконкому Тершівської сільради 26 жовтня 2004 року посвідчено заповіт від імені ОСОБА_8, який на випадок смерті все його майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що йому належало на день смерті, і на що за законом мав право, заповів своєму сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний заповіт не змінений і не скасований на день смерті заповідача. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, і в травні 2009 року Старосамбірською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 107/2009 після його смерті. Згідно з довідкою ЛВА-1 від 29 жовтня 2007 року № 352826 позивач є інвалідом ІІІ групи. Зазначила, що минаючи оформлення спадщини за заповітом у Старосамбірській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті батька, відповідач ОСОБА_4 рішенням виконкому Тершівськоі сільради від 20 листопада 2012 року № 36 оформив право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за собою. Проте постановою Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року у справі № 455/1163/15-а, яка набрала законної сили 1 березня 2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Тершівської сільради від 20 листопада 2012 року № 36, яким оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4. На підставі незаконного рішення виконкому Тершівської сільради від 20 листопада 2012 року № 36 відповідачу було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 10 грудня 2012 року НОМЕР_1. На підставі цього свідоцтва реєстратором КП «Старосамбірське РБТІЕО» ОСОБА_9 прийнято рішення про державну реєстрацію за відповідачем прав на житловий будинок по АДРЕСА_1 за реєстраційним № 38523666. Збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 грудня 2012 року НОМЕР_1, видане сільським головою Тершівської сільради, яким оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4; визнати незаконним рішення про державну реєстрацію права власності від 10 грудня 2012 року і витягу про державну реєстрацію прав від 10 грудня 2012 року за реєстраційним № 38523666, виданого реєстратором КП «Старосамбірське РБТІЕО» ОСОБА_9; зобов'язати Старосамбірське районне управління юстиції у Львівській області скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 грудня 2012 року за реєстраційним № 38523666 реєстратора КП «Старосамбірське РБТІЕО» ОСОБА_9 за об'єктом нерухомого майна у Державному реєстрі прав - житловим будинком АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати рішення Виконкому Тершівської сільради від 20 листопада 2012 року № 36 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 В.». Крім того, просила замінити відповідача - Старосамбірське районне управління юстиції у Львівській області в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на Старосамбірську райдержадміністрацію.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав повністю, вважає оспорювань рішення незаконним так як, взявши за основу заповіт батька, копію свідоцтва про його смерть, минуючи нотаріальну контору, він звернувся в сільську раду, свідомо чи не свідомо, не знаючи, що сестра має обов'язкову частку, що мають частки брат та мати, яка будувала будинок із батьком, приховав від сільської ради ці факти, вказавши себе єдиним спадкоємцем, скористався довірою голови сільської ради та секретаря, так як ніхто з них не знав його рідних сестри і брата, оформив будинок на себе як єдиний спадкоємець. Також вважає, що відповідно є незаконним свідоцтво про право власності, видане сільською радою на підставі оспорюваного рішення, яким оформлено на нього право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Також зазначив, що його батько не мав свідоцтва про право власності на вказаний будинок, а мав лише технічний паспорт, виданий у 1991 році, але відповідач його знищив.

Представник відповідачів: виконкому Тершівської сільради та Тершівської сільради позовні вимоги визнав повністю, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що на той час, коли виконком приймав рішення № 36 про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, воно було законним, бо не було відомо про брата та сестру останнього, а була лише наявна інформація про те, що будинок будував батько ОСОБА_4, який склав на нього заповіт. Рішення було прийнято на підставі заяви та заповіту, який був складений на ОСОБА_4. У будинку АДРЕСА_1 ніхто не був зареєстрований. Було відомо, що дружина покійного проживає в с. Бусовисько. Якби знали про дітей, які теж є спадкоємцями, то таке рішення сільська рада не прийняла б.

Представник відповідача КП «Старосамбірське РБТІЕО» ОСОБА_9 проти задоволення позову не заперечував. Пояснив, що до них звертався ОСОБА_4 і на підставі рішення Тершівської сільради від 20 листопада 2012 року № 36 було прийнято рішення про державну реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1, власником якого вказано ОСОБА_4, також були заведені інвентаризаційна та реєстраційна справи; реєстратор не з'ясовує питання щодо законності рішень; за подані документи на реєстрацію відповідає заявник. Так, технічний паспорт виготовлявся на підставі довідки сільської ради, рік забудови - 1991 (зазначений зі слів заявника) відповідав якості статусу житла (світло, підлога, двері).

Представник Старосамбірської райдержадміністрації позов визнав, просив його задовольнити.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги недоведені й необґрунтовані належним чином, тому відсутні підстави для їх задоволення. Зокрема, суд виходив із того, що у справі відсутні правовстановлюючі документи на спірний будинок, а з наявних у справі документів не вбачається, що спадщина ОСОБА_8 складається з житлового будинку по АДРЕСА_1. При цьому суд вважав, що наявні у справі документи підтверджують лише факт виділення померлому ОСОБА_8 земельної ділянки для здійснення забудови, видачу дозвільної документації на будівництво індивідуального житлового будинку на обумовленій земельній ділянці, але докази будівництва будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 відсутні. Крім того, суд виходив із того, що факт встановлення особі інвалідності ІІІ групи не вказує про її непрацездатність, а визначає її обмеженість здатності до трудової діяльності І ступеня, що не є підставою для наявності права на обов'язкову частку у спадщині у розумінні норм частини першої статті 1241 ЦК України. Також суд зазначив, що позивач, вважаючи себе спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині, будучи обізнаною про заведення Старосамбірською державною нотаріальною конторою після смерті батька спадкової справи від 5 травня 2009 року № 107/2009, не подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини в межах своєї частки, а, відповідно, з таких причин, її не прийняла, доказів про її звернення до нотаріуса та відмови нотаріуса в оформленні спадщини не надала. При цьому суд зазначив, що станом на час відкриття спадщини позивач разом із ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, не проживала. Таким чином, суд вважав, що позивач звернулася до суду з метою захисту права, яке не було ніким порушене, отже, за відсутності порушеного права. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті батька ОСОБА_8 не здійснив порушення чинного законодавства неотриманням саме свідоцтва на право на спадщину, адже таке є його правом, а не обов'язком.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3, рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту прийняття спадщини, тому правильним є висновок суду, що оскаржуване рішення та свідоцтво, які стосуються спадкового майна, не порушують жодних її прав. При цьому апеляційний суд вважав, що помилкові висновки суду щодо права позивача на обов'язкову частку у зв'язку з тим, що вона є інвалідом ІІІ групи, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки судом фактично по суті правильно вирішено спір.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано наявністю підстав, передбачених частиною першою статті 1241 ЦК України, для висновків про те, що вона як інвалід ІІІ групи має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька. Вважає, що відповідач ОСОБА_4 повинен був у нотаріальній конторі вирішувати питання про оформлення спадщини за заповітом після смерті батька, а не оформлювати право власності на спірний будинок як на своє майно. Посилається на помилковість висновків суду про відсутність доказів будівництва будинку батьком. Так, у справі є типовий договір на ремонт і будівництво житлових будинків між батьком і Дрогобицьким міжрайонним ремонтно-будівельним управлінням дільниці № 2 м. Стрий на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. Крім того, є копія накладної пилорами с. Бусовисько, що свідчить про те, що батько за життя будував будинок, однак у встановленому законом порядку не здійснив державної реєстрації права власності на це будинковолодіння. Вважає, що судами порушено норми процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також порушено норми матеріального права, що є підставою для направлення справи на новий судовий розгляд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За приписами частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є батьками позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5

Згідно з випискою з наказу радгоспу «Дністровський» від 20 лютого 1980 року ОСОБА_8 виділено земельну ділянку площею 0,10 га під будівництво житлового будинку на його присадибній ділянці у с. Спас; виконком Тершівської сільради своїм рішенням від 18 березня 1980 року № 15 цей наказ дирекції радгоспу погодив, а 15 травня 1980 року виконком Старосамбірської районної ради народних депутатів рішенням № 154 надав дозвіл ОСОБА_8 на будівництво індивідуального житлового будинку і видачу паспорта на забудову ділянки.

10 жовтня 1980 року на забудовника ОСОБА_8 виготовлено будівельний паспорт.

26 жовтня 2004 року секретарем виконкому Тершівської сільради посвідчено заповіт від імені ОСОБА_8, який усе своє майно, з чого б воно не складалося, заповів своєму сину ОСОБА_4.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Також суд вважав установленим, що ОСОБА_4 прийняв спадщину, так як звернувся до Старосамбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька в шестимісячний термін; спадкова справа зареєстрована 5 травня 2009 року; свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

12 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернувся до голови Тершівської сільради із заявою про оформлення права власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Виконком Тершівської сільради прийняв рішення від 20 листопада 2012 року № 36 про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

На підставі вказаного рішення виконкому сільським головою Тершівської сільради видано свідоцтво від 10 грудня 2012 року НОМЕР_1 на право власності на вказаний житловий будинок та 10 грудня 2012 року зареєстровано право власності відповідно до витягу про державну реєстрацію прав за реєстраційним № 38523666.

Також установлено, що згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-1 № 352826 ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи з дитинства.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом вказаного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Разом із тим той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З огляду на те, що у справі відсутні правовстановлюючі документи на спірний будинок, а також докази на підтвердження того, що спадщина ОСОБА_8 складається з житлового будинку по АДРЕСА_1, оскільки, як правильно установив суд, наявні у справі документи підтверджують лише факт виділення померлому ОСОБА_8 земельної ділянки для здійснення забудови, видачу дозвільної документації на будівництво індивідуального житлового будинку на обумовленій земельній ділянці, але докази будівництва будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 відсутні, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно вважав недоведеними і необґрунтованими заявлені позовні вимоги та відсутніми підстави для висновків про те, що оспорювані рішення виконкому Тершівської сільради та свідоцтво про право власності порушують права позивача.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року. При цьому апеляційний суд правильно вважав, що помилкові висновки місцевого суду щодо права позивача на обов'язкову частку у зв'язку з тим, що вона є інвалідом ІІІ групи, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки судом фактично по суті правильно вирішено спір. У зв'язку з цим безпідставними і такими, що не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору, є аналогічні доводи касаційної скарги позивача.

Наведені в касаційній скарзі доводи про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 1241 ЦК України, для висновків про те, що вона як інвалід ІІІ групи має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті вирішення заявлених позовних вимог, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, які наявності цих підстав для таких висновків не встановили, натомість на підставі зібраних у справі доказів обґрунтовано вважали недоведеним факт про те, що спірний будинок увійшов до складу спадщини, яка залишилася після смерті батька позивача.

Посилання заявника в касаційній скарзі на помилковість висновків суду про відсутність доказів будівництва будинку батьком з огляду на наявність вищевказаного типового договору на ремонт і будівництво житлових будинків та копії накладної пилорами с. Бусовисько не спростовують висновків судів, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Підстав для висновків про те, що судами порушено норми процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає, оскільки судами достатньо повно встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та надано належну оцінку зібраним у справі доказам, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик