Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14.03.2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Степаненко Ю.А.

при секретарі Шак О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка цивільну справу за позовною заявою:

ОСОБА_1 до ТОВ «Єврокар Україна», про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У позовній заяві позивач вказує, що ним 08 серпня 2017 року був укладений договір фінансового лізингу №3172 з ТОВ «Єврокар Україна», в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 112 від 30.06.2017 р.

Підставою для звернення до ТОВ «Єврокар Україна» було намагання придбати автомобіль 2014 року випуску, моделі «LADA Largus», за 108 000 грн., за акцією, про продаж якого він дізнався з оголошень в мережі Інтернет.

Представники ТОВ «Єврокар Україна» запевнили його у тому, що він у найкоротший термін отримає зазначений автомобіль за вказану вище вартість, для чого, йому необхідно прибути в їх офіс, розташований у м.Дніпро по вул.Набережна Перемоги, 2.Д, та виконати деякі формальності по оформленню договору лізингу.

Приїхавши 08.08.2017 року за зазначеною адресою, його зустріла представник ТОВ «Єврокар Україна» ОСОБА_2 та запевнила в тому, що для отримання бажаного автомобілю він повинен внести авансовий платіж в сумі до 23 відсотків його вартості, поки вона буде готувати сам договір.

ОСОБА_2 всіляко запевняла його у тому, що автомобіль він отримає у найкоротший термін, якщо внесе якомога більший первинний внесок за нього.

Для сплати первинного внеску вона надала йому квитанцію, яка залишилась у ОСОБА_2, по сплаті на рахунок ТОВ «Єврокар Україна», відкритий в АТ «ОСОБА_3 Аваль» (м.Київ), вказаних коштів, та пояснила, що без первинної сплати за оговорений автомобіль вартістю 108 000 грн. вона не готуватиме договір, хоча його номер вона йому вже надала - №3172, та зазначила у квитанції суму платежу - 80 000 грн., а також призначення платежу - «авансовий платіж» за договором № 3172 від 08.08.2017 року.

Сплативши в банківському відділенні м.Дніпро 80 000 грн. з призначенням платежу - «авансовий платіж» за договором №3172 від 08.08.2017 року, комісію за проведення переводу коштів на рахунок АТ «ОСОБА_3 Аваль» - 800 грн., він повернувся до ОСОБА_2, яка надала йому на підпис договір, який складався з 13- ти аркушів дрібним шрифтом, який він фізично не зміг вивчити, але помітив, що у ст.1 п.1.1 Договору зазначено автомобіль «Газ 33098,837, 4430,5МТ, 2VD)», вартість якого згідно до ст.8 п.8.2. Договору складає - 789 200 грн.

На його незадоволення цим фактом, ОСОБА_2 дала пояснення, що у ТОВ «Єврокар Україна» є певні проблеми з постачанням автомобілів виробництва РФ. Замовлений ним автомобіль знаходиться на складі в іншій області України та можуть виникнути складнощі щодо його переправи з боку «контролюючих органів», пов'язані з військовим конфліктом на Сході країни.

Так як він вже здійснив оплату величезної для нього суми первинного платежу, то йому нічого не залишилось, як довіритися ОСОБА_2, яка зазначала, що автомобіль «LADA Largus» за 108 000 грн. буде у неї з дня на день.

У подальшому, ОСОБА_2 в телефонному спілкуванні з ним пояснювала причини ненадання автомобілю по надуманим підставам.

Про те, що йому не нададуть зазначене авто за 108 000 грн. або аналог за ту ж суму, він не мав гадки, а про категоричні вимоги договору про неповернення грошових коштів у разі розірвання договору, йому роз'яснено не було.

До вказаного Договору повині були бути надані додатки № 1,2,3, в яких зазначені усі його фінансові зобов'язання, в тому числі, графік платежів за авто, але цього зроблено не було.

Детально вивчивши Договір, мережу Інтернет, відгуки щодо ТОВ «Єврокар Україна» та реєстраційні дані щодо компанії, він дійшов висновку, що відносно нього здійснили прикриті Договором шахрайські дії.

Отямившись від втрати грошових коштів, він звернувся з листом до ТОВ «Еврокар Україна», який згідно відповіді ТОВ «Еврокар Україна» надійшов до них 14.08.2017 року за вх.№1374, з вимогою розірвання договору та повернення коштів.

У свою чергу, ТОВ «Еврокар Україна» на його лист відповіло листом від 14.09.20017 року за вих.№1628, за підписом директора (керівника) ОСОБА_4, згідно якої, посилаючись на умови договору, складеного під впливом обману, було запропоновано зі сплачених ним 80 000 грн., отримати 864 грн.

Вважає умови укладеної угоди несправедливими, що відповідач при укладенні угоди ввів його в оману.

Позивач просить суд:

- визнати договір фінансового лізингу №3172 від 08.05.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сврокар Україна» а ним недійсним;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (код СДРІІОУ 40481805) на його користь: суму авансового внеску за договором № 3172 у розмірі 80 000 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 315,30грн., суму сплати комісії за проведення переводу коштів на рахунок АТ «ОСОБА_3 Аваль» у розмірі 800 грн. та на підставі ст.230 ЦК України загальну суму (80000 грн. + 315,30 грн. + 800 грн. ) х 2 = 162 230 грн.60 коп.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (код СДРІІОУ 40481805) на його користь судові витрати.

Ухвалою судді від 28.10.2017 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді від 26.02.2018 року суд повернувся до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 26.02.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Крім того, позивач уточнив, що Договор, який є предметом даного спору, укладено та підписано сторонами було саме 08.08.2017 року, тому, в ньому невірно зазначена дата як «08.07.2017 року» та у резолютивній частині позову як «08.05.2017 року».

Представник відповідача в судове засідання неодноразово не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином.

Суд, вислухавши думку позивача, оглянувши матеріали справи, вважає можливим, керуючись ст.ст.223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

При розгляді даної справи суд дотримується вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, по учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ним Кодексом випадках.

Отже, суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог, з врахуванням предмету позову та на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України, визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, 08.08.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 112 від 30.06.2017 року, та ОСОБА_1, було укладено Договір фінансового лізингу №3172, який є предметом даного розгляду, копія якого є в справі.

В судовому засіданні встановлено, що фактично Договір було укладено 08.08.2017 року, що підтверджується поясненнями позивача, а також квитанціями та листом відповідача, копії яких є в справі, а у тексті Договору невірно зазначено дату його укладення як «08 липня 2017 року».

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання за цією угодою припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Угоду, яка є предметом даного спору, на даний час не визнано недійсною, не розірвано……, вона має законну силу, а тому, відповідно до вимог ст.629 ЦК України, є обовязковою для виконання сторонами.

Докази на підтвердження того факту, що зобов'язання за угодою, яка є предметом даного розгляду, припинилися виконанням, проведеним належним чином, у тому числі, з боку відповідача, суду не надано.

Відповідно до п. 1.1 договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (Додаток №2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п.п. 1.7, 4.1 договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів - комісія за організацію договору, авансовий платіж, комісія за передачу предмету лізингу.

Згідно п. 8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 30 412,33 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становив 789 200 грн.

Згідно п. 9.7 договору, комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця для здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу.

Відповідно до п.9.2 договору, авансовий платіж складає 23% вартості предмета лізингу.

Відповідно до п.10.3 договору, щомісячний платіж складає - 701,13 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні становить 18 194,32 грн.

З п. 12.1. ст. 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається.

На виконання Договору, 08.08.2017 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» суму авансового внеску у розмірі 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень) в ПАТ «ВТБ ОСОБА_3», якому сплатив комісію за прийнятий готівковий платіж в розмірі 800 грн. (вісімсот гривень ), що підтверджується квитанціями, копії яких є в справі.

Позивач стверджує,що предметом Договору повинен бути автомобіль 2014 року випуску, моделі «LADA Largus», вартістю 108 000 грн. (сто вісім тисяч гривень). Про те, що предметом Договору є інший автомобіль, він дізнався з тексту Договору, який йому для ознайомлення та підпису надала ОСОБА_2 08.08.2017 року після сплати ним зазначених коштів.

Не отримавши від відповідача автомобіль, позивач звернувся з листом до ТОВ «Еврокар Україна», який надійшов на адресу ТОВ «Еврокар Україна» 14.08.2017 року за вх. №1374, з вимогою розірвання договору та повернення коштів.

На дану заяву ТОВ «Еврокар Україна» на адресу позивача направило лист, копія якого є в справі, в якому директор ТОВ ОСОБА_4 повідомила, що згідно його заяви, Договір фінансового лізингу №3172, який ж предметом розгляду, вважається розірваним з 14.08.2017 року, а він має право на повернення зі сплачених ним 80 000 грн. - 864 грн.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, заявляючи вимоги про визнання Договору недійсним, як такого, що був укладений, у тому числі, під впливом обману, позивач не надав суду належні та достатні докази на підтвердження того, що в момент укладення вищевказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Тому, доводи позивача, що Договір фінансового лізингу укладений відповідачем шляхом введення його в оману представниками відповідача, є безпідставним, а отже, з цієї підстави договір фінансового лізингу визнанню недійсним не підлягає.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, за своєю правовою природою, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно вимог ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16.

Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ „Єврокар Україна" та фізичною особою ОСОБА_1 і оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України, він підлягав нотаріальному посвідченню.

Проте, в порушення зазначених вимог закону, договір не був посвідчений нотаріально, у зв'язку з чим, слід визнати його недійсним.

Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачем товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно зч.5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у

фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно з укладеним між сторонами Договором, який є предметом даного спору, лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 1.3, 3.3.1, 3.3.2 договору).

Відповідно до п. 8.3 Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

Зі змісту договору також слідує, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору (пункт 12.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів;

інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому, ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.1 Договору, лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмета лізингу.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Згідно з п. 12.14 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплати на користь лізингодавця неустойки (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Також лізингоодержувач зобовязаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Разом з тим, зазначений пункт договору суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 3.4.5), що свідчить також про порушення прав споживача.

Також суд відмічає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Відповідно до п.1.1 оспорюваного договору фінансового лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб : марки/модель - Газ 33098, комплектація/модифікація 837, обєм двигуна/тип двигуна - 4430, тип КПП - 5МТ, привід - 2VD.

Разом з тим, як пояснив позивач, він мав на меті отримати у лізинг автомобіль «LADA Largus» вартістю 108 000 грн., тобто, транспортний засіб, відмінний від того, що зазначений у договорі.

Таким чином, у даному випадку, у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу - є індивідуально визначеною річчю, оскільки, в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема, рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких

фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суду не надано відповідачем доказів наявності у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та суперечить вимогам законодавства.

Крім того, суду не надано відповідачем доказів про внесення ТОВ «Єврокар Україна» до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Суд вважає, що положення Дговору встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуваючи відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафів, у тому числі , за дострокове розірвання договору, надають відповідачу право не повертати сплачені споживачем кошти у випадку дострокового розірвання договору, явно є несправедливими.

Виходячи з зазначеного, при вирішенні спору між сторонами, суд враховує, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору, об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу.

Отже, враховуючи зазначені вище норми цивільного законодавства, оскільки договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не спрямований на настання правових наслідків зі сторони відповідача щодо купівлі для позивача автомобіля та передачі йому придбаного транспортного засобу, предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Таким чином, суд вважає необхідним : визнати Договір фінансового лізингу №3172 від 08.07.2017 року, який фактично було укладено 08.08.2017 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 Сергійовичем- недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (місце знаходження : м.Київ, вул.Бориспілька,9, корпус 57, офіс 57/1, або : м.Київ, вул.Бориспілька,26-Б, кімната 32-Б, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1,

вул.Каховська,223/А, ІПН НОМЕР_1) за Договором фінансового лізингу №3172 від 08.07.2017 року, який фактично було укладено 08.08.2017 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1: суму авансового внеску у розмірі 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень); суму сплати комісії за прийнятий готівковий платіж в розмірі 800 грн. (вісімсот гривень ), а всього - 80 800 грн. (вісімдесят тисяч вісімсот гривень тридцять копійок).

Разом з цим суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі - 315,30 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення.

Судом встановлено, що предметом оспорюваного договору фінансового лізингу є транспортний засіб, який відповідно до умов цього договору відповідач повинен передати позивачу в користування протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати останнім на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Наведене вище свідчить про те, що за умовами договору фінансового лізингу, який є предметом спору, у відповідача відсутні грошові зобовязання перед позивачем.

Наведене вище свідчить про відсутність у суду підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України і стягнення з відповідача 315,30 грн. інфляційних витрат, які до того ж у своєму позові ОСОБА_1 обрахував як три відсотки річних та сплутав при цьому поняття інфляційних витрат та трьох відсотків річних, які за своєю правовою природою є різними.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Єврокар Україна» подвійної реституції у сумі 162 230 грн.60 коп. задоволенню не підлягають, враховуючи наведені вище висновки суду про відсутність підстав для застосування положень ст. 230 ЦК України та визнання договору фінансового лізингу недійсним внаслідок обману.

Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі зі сплати судового збору у розмірі 808 грн. (вісімсот вісім гривень), згідно квитанції, яка є в матеріалах справи, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про судовий збір», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 192, 202, 203, 205, 209, 215, 216, 230, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 614, 615, 617, 625, 626, 627, 628, 629, 631, 632, 638-640, 799, 806-809 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , ст.ст.10, 11, 12, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 280-289, ч.8 ст.294, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати Договір фінансового лізингу №3172 від 08.07.2017 року, який фактично було укладено 08.08.2017 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 Сергійовичем- недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (місце знаходження : м.Київ, вул.Бориспілька,9, корпус 57, офіс 57/1, або : м.Київ, вул.Бориспілька,26-Б, кімната 32-Б, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2/А, ІПН НОМЕР_1) за Договором фінансового лізингу №3172 від 08.07.2017 року, який фактично було укладено 08.08.2017 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1:

-суму авансового внеску у розмірі 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень);

-суму сплати комісії за прийнятий готівковий платіж в розмірі 800 грн. (вісімсот гривень ),

а всього - 80 800 грн. (вісімдесят тисяч вісімсот гривень тридцять копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (місце знаходження : м.Київ, вул.Бориспілька,9, корпус 57, офіс 57/1, або : м.Київ, вул.Бориспілька,26-Б, кімната 32-Б, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2/А, ІПН НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 808 грн. (вісімсот вісім гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Василівського

районного суду ОСОБА_5