Справа №265/3027/17
Провадження №2/265/82/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І. М.,

за участю секретаря судового засідання Розсоха І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, треті особи: Маріупольська первина профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність»

за участю сторін:

представника позивача та третьої особи з боку позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі за текстом ПрАТ «МК «Азовсталь) про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що працював з 2015 року у відповідача на посаді інженера ОРДД УМП. 10 квітня 2017 року наказом ПрАТ «МК «Азовсталь» він був звільнений з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, в звязку з змінами в організації виробництва і праці. 04 січня 2017 року він став членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», а 21 січня 2017 року обраний в склад виборчого органу Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність». Посилаючись на норми ст. 252 КЗпП України, зазначив, що звільнення членів виборного профспілкового органу допускається за наявності попередньої згоди такого органу. Відповідач звернувся до первинної профспілкової організації про надання згоди на його звільнення, на що отримав вмотивовану письмову відмову. Проте, відповідач, в порушення вимог закону, наказом № 108/к від 10.04.2017р. звільнив його з підприємства без згоди виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої він є. Просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснила, що 04.01.2017р. позивач став членом Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», а 21.01.2017р. членом виборчого профспілкового органу, про що відповідач був повідомлений письмово. Проте письмову згоду у виборчого органу Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність» про звільнення позивача, відповідач взагалі не отримав, а від первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, відповідач отримав вмотивовану письмову відмову. Але не зважаючи на ці обставини відповідач звільнив ОСОБА_1 з посади, що є суттєвим порушенням трудового законодавства. Просила відновити порушені права позивача.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючи на підстав довіреності, проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що 28.12.2016р. ПрАТ «МК «Азовсталь» був виданий наказ №120 тр «Про зміни в організації виробництва і праці в структурних підрозділах комбінату» (надалі наказ №120), згідно якого, виключенню зі штатного розпису Управління мотивації персоналу ПрАТ «МК «Азовсталь», у тому числі, підлягала посада інженера відділу розробки регламентуючих документів. На виконання наказу №120 комісією Управління мотивації персоналу була визначена кандидатура робітника, посада якого підлягала виключенню з штатного розпису, а саме ОСОБА_1 13.01.2017р. було видано наказ №1тр «Про виконання наказу №120» про попередження про звільнення з 31.03.2017р. за п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1, однак позивач відмовився від підпису про ознайомлення з цим наказом. Одночасно, починаючи з 13.01.2017р. позивачу пропонувалась інша робота з переліку наявних вакантних робочих місць та посад на підприємстві, від яких позивач відмовився. Зазначали також, що наказ №120 був виданий 28.12.2016р., тобто до вступу позивача до незалежної профспілки, що мало місце 04.04.2017р. та до отримання інформації про вступ позивача до профспілки, яка була отримана відповідачем 18.01.2017р. 07.03.2017р. відповідач направив на адресу первинної профспілкової організації, виборним членом якої є позивач, звернення на надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з обґрунтуванням змін в організації виробництва і праці та наданням підтверджуючих документів. Також таке звернення було спрямоване на адресу вищого виборного органу первинної профспілкової організації Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність», членом якої є позивач, однак конверти повернулися, у звязку з неотриманням їх адресатом. 21.03.2017р. відповідачем було отримано повідомлення Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» про рішення виборного органу профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 Однак, згідно положень ст.ст. 39, 43 КЗпП України відмова в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованою. У разі відсутності обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Відповідач вважає рішення первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не обґрунтованою. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обґрунтування надані нею як представником позивача.

Представник третьої особи - Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом від 26 березня 2015 року № 433/к ОСОБА_1 з 27 березня 2015 року був прийнятий на роботу в ПАТ «МК «Азовсталь», правонаступником якого є відповідач - ПрАТ «МК «Азовсталь», на посаду інженером відділу розробки регламентуючих документів в Управління мотивації персоналу. (а.с. 30-34).

Додатком №1 до наказу від 28 грудня 2016 року № 120тр «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату» зі штатного розкладу виключено посаду інженера відділу розробки регламентуючих документів. (а.с. 84-87).

03 січня 2017р. комісією відповідача був складений акт відмови робітника ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом № 120тр. (а.с.88).

Згідно розпорядження по управлінню мотивації персоналу за № 05/1/3 від 03 січня 2017 р. для організації робіт по виконанню наказу № 120тр була створена спеціальна комісія. (а.с.89)

Згідно протоколу засідання комісії Управління мотивації персоналу по питанням виконання наказу № 120 тр, комісії запропоновано розглянути кандидатуру вивільненого робітника ОСОБА_1, штатна посада якого підлягає скасуванню. (а.с.90).

Наказом № 1тр від 13 січня 2017р. «Про виконання наказу №120 тр від 28 грудня 2016р. «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату», було вирішено попередити про звільнення та ознайомити з цим наказом ОСОБА_1, проте останній відмовився від підпису про ознайомлення з ним, про що свідчить акт від 13 січня 2017р. (а.с.91-92).

13 січня 2017 року, 24 січня 2017 року, 14 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 14 березня 2017 року, 27 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року та 10 квітня 2017 року позивач, ознайомившись зі списком вакантних робочих місць та посад, які були наявні у ПрАТ «МК «Азовсталь» станом на 11 січня 2017 року, 20 січня 2017 року, 10 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 28 лютого 2017 року, 10 березня 2017 року, 20 березня 2017 року, 30 березня 2017 року та 10 квітня 2017 року, відмовився від підпису про ознайомлення, про що були складені відповідні акти комісією підприємства. (а.с.98-142).

Як встановлено судом, ознайомившись з переліком вакантних робочих місць та посад, які були наявним на ПрАТ «МК «Азовсталь», зокрема станом на 10 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 28 лютого 2017 року, 10 березня 2017 року, 20 березня 2017 року, 30 березня 2017 року та 10 квітня 2017 року, позивач ОСОБА_1 виявив бажання перенавчатися, але відмовився від написання заяви на навчання та перевід на будь яку вакантну посаду, про що були складені відповідні акти комісією підприємства. (а.с. 112, 116, 121, 126, 131, 136, 142).

Вказані обставини ані позивачем ані його представником не заперечувалися, а відтак суд дійшов висновку, що такі дії позивача свідчать про свідому відмову від запропонованих йому відповідачем вакантних робочих місць та посад, які були наявні у ПрАТ «МК «Азовсталь», починаючи з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року включно.

Слід зазначити, що 18 січня 2017р. відповідач отримав заяву ОСОБА_1 про те, що він став членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність». (а.с.93)

24 січня 2017р. Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» повідомила відповідача про новий склад виборного органу профспілкового комітету, членом якого є, зокрема, позивач ОСОБА_1 (а.с.95).

03 березня 2017 року відповідач звернувся до первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», з поданням для отримання згоди на звільнення позивача, у зв'язку зі зміною в організації виробництва та праці на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, навівши в поданні мотивування такого вивільнення, зокрема вказав про відсутність необхідного обєму робіт по атестації робочих місць, що входило до функцій інженера ОРРД УМП та долучивши до подання відповідні підтверджуючи документи. (а.с. 148-151).

Згідно з повідомленням від 14 березня 2017 року Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» своїм рішенням відмовила в наданні згоди на звільнення позивача. В обґрунтування відмови зазначено, що виборний орган профспілки прийшов до висновку про те, що фактично в управлінні мотивації персоналу не відбулося змін в організації виробництва та праці, в звязку з відсутністю достатніх доказів та відомостей з боку відповідача про необхідність такого скорочення; усі функції які відповідно до своєї посадової інструкції виконував інженер ОСОБА_1 є важливими та обовязковими виходячи з вимог трудового законодавства; попередніх консультацій адміністрація підприємства щодо майбутнього вивільнення ОСОБА_1 з профспілкою не проводила, питання про запобігання звільнення та пом'якшення несприятливих наслідків звільнення не обговорювала. Окрім того, було розяснено про необхідність отримання відповідачем згоди на звільнення також від Центрального координаційного комітету Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність». (а.с.24-29)

03 березня 2017 року відповідач також звернувся до голови Центрального координаційного комітету Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» з поданням для отримання згоди на звільнення позивача у зв'язку зі зміною в організації виробництва та праці на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Вказане подання було направлено відповідачем рекомендованим листом за адресом зазначеним в державному реєстрі юридичних осіб. Проте, зазначене подання було повернуто відповідачу з поміткою на поштовому повідомленні «за закінченням строку зберігання». (а.с.148160)

Наказом від 10 квітня 2017 року № 108/к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 160)

Частиною 3 ст. 64 ГК України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації (банкрутства) або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 із наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Наведені у запереченні відповідача мотивування скорочення зі штатного розпису Управління мотивації персоналу ПрАТ «МК» «Азовсталь» посади, зокрема інженеру відділу розробки регламентуючих документів, є для суду переконливими, виходячи з того, що основною функцією інженера є безпосередньо атестація робочих місць та функції щодо безпосередньої підготовки для проведення такої атестації. Планова кількість робочих місць, що підлягають атестації за умовами праці в структурних підрозділах складала у ПрАТ «МК» «Азовсталь» у 2017 році - 0 місць, по зрівнянню з 2014 року, коли атестації підлягало - 1459 місць. (а.с.77-83, 154-157).

Позивач, відповідно до вимог закону, був попереджений про звільнення з 31 березня 2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 1тр від 13 січня 2017 року, однак відмовився від ознайомлення з наказом та не подав заяву про перевід або перенавчання. (а.с.91-91).

Одночасно, починаючи з 13 січня 2017 року відповідачем, на виконання ч.3 ст. 49 КЗпП України, неодноразово пропонувалася позивачу інша робота з переліку наявних на підприємстві вакантних робочих місць та посад, проте позивач від переведення на вакантні посади відмовився, оскільки жодної із запропонованих йому вакансій не обрав. (а.с.98-142).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 7 зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі, якщо у рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Такі ж вимоги містяться і в ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідно до якої, рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну "обґрунтованості" або "необґрунтованості" рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок профспілкового органу відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-703цс15, який, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналізуючи наданий суду висновок про відмову Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» у наданні згоди на звільнення позивача, суд вважає, що він не достатньо добре аргументований та не містити належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Так, даний висновок містить посилання загального характеру на те, що усі функції які відповідно до своєї посадової інструкції виконував інженер ОСОБА_1 є важливими та обовязковими виходячи з вимог трудового законодавства, проте не наведене правове обґрунтування щодо спростування доводів підприємства про необхідність такого скорочення зі штатного розпису Управління мотивації персоналу ПрАТ «МК» «Азовсталь» посади інженера відділу розробки регламентуючих документів.

Також, даний висновок містить посилання загального характеру на те, що попередніх консультацій адміністрація підприємства перед майбутнім звільненням ОСОБА_1 з профспілкою не проводила, не обговорювала питання про запобігання звільнення та пом'якшення несприятливих наслідків звільнення ОСОБА_1

Разом з тим, як випливає з матеріалів справи, наказ від 28 грудня 2016 року № 120тр «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату», був виданий ПрАТ «МК» «Азовсталь» до вступу позивача до Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», яке відбулося лише 04 січня 2017 року та підтверджено відповідною заявою позивача (а.с.10). Наказ же № 1тр від 13 січня 2017р. «Про виконання наказу №120 тр від 28 грудня 2016 року «Про зміни в організації виробництва та праці в структурних підрозділах комбінату», про попередження ОСОБА_1О про звільнення з 31 березня 2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, був виданий ПрАТ «МК» «Азовсталь» до отримання інформації про вступ позивача до профспілкової організації, про що свідчить заява позивача, яка отримана відповідачем лише 18 січня 2017 року (а.с.93).

Враховуючи, що судом встановлено відсутність порушень процедури звільнення з роботи ОСОБА_1, а також те, що рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим, суд дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено роботодавцем з дотриманням вимог трудового законодавства при вивільненні працівників та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Доводи представника позивача щодо не отримання відповідачем перед вивільненням працівника ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України згоди виборчого органу Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність», членом якого є позивач, є необґрунтованими з огляду на положення ч.1 та ч.6 ст. 43 КЗпП України, оскільки як встановлено судом, відповідач звернувся до Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» з відповідним поданням.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, треті особи: Маріупольська первина профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Позивач: ОСОБА_1, адреса: м. Маріуполь, вул. Слюсарна, 24, ІПН: НОМЕР_1.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь», юридична адреса: м. Маріуполь, вул. Лепорського, буд. 1, ІКЮО: 00191158.

Третя особа: Маріупольська первина профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», юридична адреса: м.Маріуполь, пр..Миру, буд.1, офіс 318, ІКЮО: 40270461.

Третя особа: Всеукраїнська профспілка «Народна солідарність», юридична адреса: м.Київ, 03150 АДРЕСА_1, адреса для листування: м. Київ, 01010 Левандовського, буд.3А, офіс 212, ІКЮО: 39011947.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2018 року.

Суддя: І. М. Міхєєва