Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 263/13191/15-ц

провадження № 61-14531св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року у складі судді

ОСОБА_6 та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

27 червня2017 рокуу складі колегії суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ Приазовський державний технічний університет») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 08 травня 2014 року ОСОБА_4 прийнято на роботу до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування», згодом із 25 червня 2014 року її переведено на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за строковим договором, а з 03 жовтня 2014 року вона працювала на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

Наказом ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 ОСОБА_4 звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Підставою для звільнення стала відсутність ОСОБА_4 на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року, що була обумовлена захистом дисертації в Одеському національному політехнічному університеті, що підтверджує поважність причини неявки на роботу у ці дні.

На підставі вказаного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила скасувати, як незаконний, наказ про її звільнення від 30 жовтня 2015 року

№ 102-43, поновити її на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 жовтня 2015 року до дня ухвалення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ДВНЗ Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 була звільнена за порушення трудової дисципліни органом, якому надано право приймати на роботу, за згодою профкому. Порушення полягало в тому, що позивач без погодження з керівництвом була відсутня на роботі 22 і 23 жовтня 2015 року, протягом всього робочого дня. ОСОБА_4, не ознайомившись з резолюцією керівництва про відмову в наданні творчої відпустки, використала її самовільно. Крім того судом враховано, що ОСОБА_4 і раніше порушувала трудову дисципліну, має догану згідно з наказу від 04 серпня

2015 року № 61-43.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 січня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 про звільнення з роботи виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» ОСОБА_4 із 30 жовтня 2015 року за прогули 22 та 23 жовтня 2015 року без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

Стягнуто із ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення у розмірі 52 764 грн 96 коп., із утриманням з указаної суми податку й інших обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що звільнення

ОСОБА_4 за прогули на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки її відсутність на робочому місці протягом 2 днів обумовлена поважними причинами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 рок апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 січня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому вказав, що захист дисертації для ОСОБА_4 не був обов'язковою умовою її праці, оскільки вона посідала педагогічну посаду в коледжі І, II рівня акредитації, тобто не була науковцем, проте їй були створені умови для належного підготування та успішного захисту дисертації, який відбувся

23 жовтня 2015 року.

02 липня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового звʼязку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в допиті свідків.

В матеріалах справи відсутні докази, які були надані ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Звільнення ОСОБА_4 було зумовлено особистою неприязністю ректора через викриття ОСОБА_4 ряду корупційних схем керівництва університету.

12 липня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового звʼязку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що справжньою причиною її звільнення став конфлікт з ректором та спроби ОСОБА_4 припинити корупційні діяння в навчальному закладі.

30 жовтня 2015 року ОСОБА_4 була звільнена за прогул 22 і 23 жовтня 2015 року без поважних на те причин.

ОСОБА_4 була звільнена з займаної посади виключно з мотивів особистої неприязні з боку ректора і тільки для того, що б звільнити це місце для іншого, більш вигідного ректору співробітника. Захист дисертації є поважною причиною для відсутності на роботі. Для того, щоб захист відбувся,

ОСОБА_4 мала бути відсутня на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року. При цьому, як би не склалися обставини, ОСОБА_4 повинна була покинути Маріуполь не пізніше ранку 22 жовтня 2015 року. Сам же інцидент, навколо якого виник спір, був навмисно спровокований ректором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 року.

Витребувано із Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області матеріали цивільної справи № 263/13191/15-ц.

Копії касаційної скарги та додані до неї матеріали надіслано особам, які беруть участь у справі, роз'яснено їх право подати заперечення на касаційну скаргу до 18 вересня 2017 року.

28 серпня 2017 року справа № 263/13191/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

15 вересня 2017 року ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» через засоби поштового звʼязку направлено на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційні скарги, в якому просить касаційній скарги

ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 відхилити, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 року, № 31, стаття 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 30 листопада

2017 року «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду», визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 березня 2018 року касаційні скарги разом із матеріалами цивільної справи № 263/13191/15-ц передано до касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

20 березня 2018 року касаційні скарги разом із матеріалами цивільної справи № 263/13191/15-ц передано судді-доповідачу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 із травня

2014 року перебувала із ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» у трудових відносинах, працюючи на посадах: із 08 травня

2014 року - молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування»; із 25 червня 2014 року - старшого наукового співробітника цієї кафедри на умовах строкового трудового договору, із

03 жовтня 2014 року - виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет», що є структурним підрозділом ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

20 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подала до адміністрації ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» заяву про надання їй творчої відпустки із 22 до 25 жовтня 2015 року згідно зі статтею 16 Закону України «Про відпустки».

На вказаній заяві була накладена резолюція «Заперечую».

22 і 23 жовтня 2015 року ОСОБА_4 була відсутня на робочому місці.

Наказом від 30 жовтня 2015 року № 102-43, доповненого наказом від

30 жовтня 2015 року № 103-43, ОСОБА_4 звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які допущено 22 і 23 жовтня 2015 року.

Підставою для видачі наказу слугували акти від 22 жовтня 2015 року № 1 та від 23 жовтня 2015 року № 2, службова записка тимчасово виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» ОСОБА_7, табель обліку робочого часу, якими зафіксовано відсутність позивачки на робочому місці протягом

22 і 23 жовтня 2015 року, а також отримано згоду профспілкового органу на звільнення ОСОБА_4

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначала, що причини її відсутності на роботі 22 і 23 жовтня 2015 року були поважними, зокрема у зв'язку із її перебуванням в Одеському національному політехнічному університеті на захисті наукової дисертації 22 і 23 жовтня 2015 року у дні, які роботодавець їй ставить у провину, як прогули. ЇЇ від'їзду передувало подання нею на ім'я керівника заяви про надання творчої відпустки.

Заперечуючи проти позову, ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» зазначав, що після розгляду заяви позивачки від 20 жовтня

2015 року ОСОБА_4 21 жовтня 2015 року була ознайомлена телефонограмою з резолюцією ректора про відмову у наданні їй творчої відпустки, проте, незважаючи на це і на відсутність відповідного наказу ректора про надання відпуски, 22 та 23 жовтня 2015 року вона була відсутня на роботі.

За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Аналогічні розʼяснення викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»

Згідно актів від 22 жовтня 2015 року № 1 та від 23 жовтня 2015 року № 2, службової записки тимчасово виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_7, ОСОБА_4 була відсутня на робочому місці протягом 22 і 23 жовтня 2015 року, що зафіксовано у табелі обліку робочого часу.

Ці ж обставини були встановлені в судових засіданнях як першої так і апеляційної інстанції та ніким не спростовано.

Поважною причиною відсутності на роботі, як зазначає ОСОБА_4, є захист дисертації, який відбувся в Одеському національному політехнічному університеті, і саме 22 жовтня 2015 року вона повинна була туди прибути, оскільки в іншому разі кворум вченої ради не відбувся б.

Згідно довідки ректора Одеського національного політехнічного університету ОСОБА_8 захист дисертації ОСОБА_4 відбувся в спеціалізованій раді 23 жовтня 2015 року. Час захисту з 14 год. 00 хв. по 17 год 00 хв. Офіційних заходів 22 жовтня 2015 року, пов'язаних із захистом дисертації ОСОБА_4, не відбувалося.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подала на ім'я ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» заяву про надання їй творчої відпустки для закінчення дисертації з 22 до 25 жовтня 2015 року.

Зазначена заява була розглянута з резолюцією «Заперечую. Пропоную оформити відпустку відповідно до Закону України «Про відпустки» (стаття 6, стаття 26 - відпустка за власний рахунок або щорічна відпустка).

Щорічна та інші види відпусток, що надаються працівникам відповідно до чинного законодавства, оформлюються наказом (розпорядженням) за типовою формою № П-3.

Наказ (розпорядження) видається у двох примірниках: перший - для кадрової служби, другий - для бухгалтерії. Він підписується керівником структурного підрозділу (начальником (майстром) цеху (відділу, дільниці)) та керівником підприємства. Працівник у наказі (розпорядженні) ставить свій підпис про те, що він ознайомлений з ним.

Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України) дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки встановили відсутність ОСОБА_4 без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015 року на роботі. При цьому, суд урахував, що позивачка не отримала згоди керівника учбового закладу на її заяву від 20 жовтня 2015 року і наказу про надання творчої відпустки для захисту дисертації в іншому місті, самовільно залишила роботу, тим самим порушила трудову дисципліну.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Наведенні в касаційних скаргах доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

27 червня2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська