Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2018 Справа №607/3923/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

присяжних ОСОБА_1-М.Є.

ОСОБА_2

за участю секретаря Буцик О.П.

прокурора Тронки Н.В.

представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра ОСОБА_3

особи, щодо якої вирішується питання

про примусову госпіталізацію ОСОБА_4

заінтересованої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 заяву підтримав і пояснив, що гр. ОСОБА_4 страждає психічним захворюванням психічні розлади внаслідок дисфункції головного мозку судинного генезу, у звязку з чим, хворий не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор заяву про госпіталізацію гр. ОСОБА_4, у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди не підтримав, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_4 в судовому засіданні вважає, що підстави для його примусової госпіталізації відсутні, він усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що її чоловік ОСОБА_4 у 2008 році переніс ЧМТ, на даний час поводить себе неадекватно.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

-вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

-або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_2. Поступив в ТОККПНЛ 09.03.2018 р. вперше в житті, доставлений БШД у супроводі дружини, скерований черговим лікарем з діагнозом: Психічні розлади внаслідок дисфункції головного мозку судинного ґенезу, скарг самостійно не висловлює.

ОСОБА_4 не надав своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, комісія лікарів-психіатрів вважає необхідним стаціонарне обстеження та лікування пацієнта ОСОБА_4 в умовах ТОККПНЛ у звязку із неможливістю отримати його усвідомлену згоду.

У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечив щодо наявності у нього намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

В силу вимог ч.2 ст.340 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоровя хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про суттєву шкоду здоров». Особи, яка підлягає примусовій госпіталізації внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_4.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «ОСОБА_6 проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…».

За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_4 та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,13, 82, 263, 265, 339-342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року

Головуючий суддяОСОБА_7

ПРИСЯЖНІ: О.-ОСОБА_8

ОСОБА_9