Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 760/22876/14-ц

провадження № 61-10688 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва у складі судді Шереметьєвої Л. А. від 10 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г., від 8 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2008 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, відповідно до якого вона успадкувала все майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1. 28 жовтня 2010 року вказане майно було відчужено ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 При видачі свідоцтва про право на спадщину не враховано, що 24 вересня 2003 року ОСОБА_8 було складено новий заповіт на користь позивача. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року, видане після смерті ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6

Зазначала, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6, визнано недійсним, а тому остання не мала права відчужувати квартиру.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що укладенням відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу права позивача не було порушено.

Справа судом апеляційної інстанції розглядалась неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, а тому укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу права позивача не було порушено.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у незаконному складі суду, без наявної у справі ухвали про самовідвід судді Панченка М. М., який був законно обраним автоматичним розподілом справи. Також суд не розглянув всіх заяв про відвід, у тому числі про відвід судді Котули Л.Г.

Вказували на те, що, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_6 визнано недійсним, воно є таким з моменту видачі, не створює юридичних наслідків, а отже недійсними є всі подальші дії та правочини, вчинені на підставі вказаного свідоцтва, зокрема, оспорюваний договір.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_8 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

5 квітня 1995 року ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого заповіла зазначену квартиру ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у рівних частках кожному.

24 вересня 2003 року ОСОБА_8 склала заповіт на ім'я ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року заповіт, складений 24 вересня 2003 року на ім'я ОСОБА_4, визнано недійсним. Вказане рішення набрало законної сили, у задоволенні заяви ОСОБА_4 про його перегляд за нововиявленими обставинами відмовлено ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 лютого 2015 року.

У зв'язку з ухваленням вказаного судового рішення та заповіту від 5 квітня 1995 року ОСОБА_6 22 грудня 2008 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

28 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_6 В цій частині вказане рішення суду залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у визнанні права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

Згідно зі статтею 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справ, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі статтею 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установивши, що ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу її права не було порушено.

Крім того, ОСОБА_4 не має прав спадкоємця щодо спірного майна, враховуючи, що заповіт спадкодавця на її ім'я визнано судом недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не розглянуто заяву про відвід судді Котули Л. Г. спростовуються матеріалами справи. Так, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід судді Котули Л. Г. (а. с. 132).

Доводи касаційної скарги про розгляд судом апеляційної справи у неповноважному складі суду не знайшли свого підтвердження, оскільки на а. с. 74, 108 т. 2 містяться протокол та повторний протокол автоматичного розподілу даної справи між суддями, які і ухвалили судове рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта