Справа №263/1580/17
Провадження №2/263/516/2018
13 березня 2018 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Соловйова О.Л.
за участю секретаря Корольової Н.А.
представника позивача ОСОБА_1О
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа Служба у справах дітей по Центральному району Маріупольської міської ради, про захист прав власності та усунення перешкод у користування квартирою шляхом виселення,
30.11.2017 позивач звернулась до суду із позовом, за яким просила усунути перешкоди у користуванні квартирою № 17 будинку № 91 по пр-ту Миру у м.Маріуполі шляхом виселення відповідача та її малолітніх дітей без надання іншого житла.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за договором купівлі-продажу від 17.10.2005 є власником вказаної квартири. Наприкінці жовтня 2005 року, її син ОСОБА_8 разом з дружиною ОСОБА_8 (в подальшому Соломка) А.А. та неповнолітнім онуком ОСОБА_5 відповідачами по справі, зареєструвались в зазначеній квартирі. Після смерті сина ОСОБА_8, який загинув 31.01.2010, відповідачка залишилась проживати у спірній квартирі. За місцем свого мешкання, без згоди власника житла, зареєструвала дітей від іншого шлюбу: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Незважаючи, на наявність у власності відповідача ? частки чотирьохкімнатної квартири № 101, розташованої у будинку № 5 по вул. Полтавській у м. Маріуполі, остання не залишає спірне помешкання, створюючи перешкоди у користуванні власністю позивачу по справі. ОСОБА_3 вимушена проживати у родичів за іншою адресою, оскільки власна квартира зайнята відповідачами, які не є членами сімї позивача. Посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України стверджує, що право відповідачів на користування спірною квартирою є похідним від прав колишнього користувача сина позивача, членом сімї якого була відповідачка та їх спільний син ОСОБА_5, за підстав чого останні були зареєстровані та користувались квартирою. Тому після смерті останнього позивач вимагає усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що позивач позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, оскільки в ній мешкає відповідач разом з дітьми та чоловіком, що унеможливлює спільне проживання. Крім того, має бажання продати вказану квартиру, але реєстрація неповнолітніх дітей відповідачем перешкоджає реалізації вказаного наміру.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що право користування спірною квартирою ОСОБА_4 набула за згоди власника житла, як член сімї сина позивача. Подальші зміни родинних відносин, повязані зі смертю чоловіка, не є підставою для припинення права користування житлом. Позивачу не створено перешкод у користуванні власністю, остання за власним бажанням залишила помешкання, перебуваючи тривалий час за межами країни. Відповідач, відповідно до вимог ч.1 ст.65 ЖК України, без згоди власника житла зареєструвала своїх неповнолітніх дітей, з якими проживає разом у спірному помешканні. Наполягає, що законні підстави набуття права користування жилим приміщення дають право проживати та користуватись ним, навіть, коли особи перестали бути членами сімї власника або наймача житла, що регламентовано ч.3 ст.64 ЖК України.
Начальник служби у справах дітей по Центральному району Маріупольської міської ради ОСОБА_9, користуючись правами третьої особи по справі, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, але виключно з урахуванням прав та законних інтересів дітей.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2005, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира № 17, яка розташована у будинку 91 по пр-ту Миру (Леніна) у м. Маріуполі. (а.с. 5).
За інформацією Департаменту адміністративних послуг відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб № 02-126-1708 від 03.11.2017 у вказаній квартирі зареєстровані 5 осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.9).
Відповідно до акту ОСББ «Лукоморє» від 09.11.2017 ОСОБА_3 з 2010 року проживає без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (Леніна) у м. Маріуполі. (а.с.11)
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Суд встановив, що між сторонами в даних спірних правовідносинах не укладався договір найму відповідного житла у спосіб, передбачений законодавством, зокрема згідно вимог ч. 1 ст. 811 ЦК України, при цьому, незважаючи на припинення юридичних фактів (конкретних життєвих обставин), які були підставою для надання позивачем згоди на проживання та на здійснення реєстрації в належній їй на праві власності відповідному майні, право користування відповідачів не перестало існувати.
Встановлені в судовому засіданні обставини, які не заперечуються представниками сторін, зокрема, щодо наявності згоди позивача на проживання ОСОБА_4О у відповідному житлі та користування таким житлом, як дружини сина позивача без укладання письмового договору найму (оренди) житла, а також обставин про продовження фактичного використання житла після смерті чоловіка - сина позивача, вказує на продовження права відповідачів на користування чужим майном, і не створює умов для припинення цього права.
Частиною 3 ст. 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Також слід зазначити, що згідно з вимогами ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей передбачено, що під час розгляду справи, яка що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема, від суб'єктів батьківської відповідальності.
Вимогами ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.
Відповідно до Правил реєстрації фізичних осіб, малолітні та неповнолітні діти повинні бути зареєстровані разом з тим з батьків, з ким постійно проживають.
При цьому, згідно положень чинного Цивільного кодексу України, право користування житловим приміщенням членами сім'ї власника є правом, яке виникає зі згоди власника. Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам (інколи - іншим родичам), набувають права користування таким майном на підставі ст.ст.3, 176 СК України, ст.405 ЦК України. Дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин з власником майна.
Діти, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5, є неповнолітніми, місце їх проживання визначають батьки і вони проживають з матір'ю.
Отже, виходячи з викладеного, враховуючи, що докази подані сторонами, свідчать про законне набуття права користування жилим приміщення та його належне використання з боку відповідачів, позивачем не доведено існування обставин, які є підставою для визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з метою недопущення порушень прав неповнолітніх дітей, суд вважає позовні вимоги про виселення на підставі ст.391 ЦК України такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про захист права власності та усунення перешкод у користуванні квартирою № 17 будинку № 91 по пр-ту Миру у м.Маріуполі шляхом виселення, - відмовити.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Дата складення повного судового рішення 16.03.2018 року.
Суддя О. Соловйов