№ 201/4503/17
провадження 2/201/340/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу Автогаражний кооператив Дніпро, треті особи Дніпровська міська рада і Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності на гараж і скасування державної реєстрації на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОК Автогаражний кооператив Дніпро про визнання права власності на гараж і скасування державної реєстрації на майно, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що рішенням виконкому ОСОБА_1 дозволено збудувати гараж, гараж збудовано, він знаходиться в кооперативі «Дніпро»; рішенням виконкому дозволено оформити вказаний гараж на позивача, що і було зроблено, гараж передано позивачу і він став ним користуватися, є давно членом кооперативу, сплачує внески, володіє цим гаражем тривалий час, але належним чином документи про право власності оформлені про це не були; позивачу стало відомо, що за рішенням третейського суду право власності саме на його гараж помилково оформлено на кооператив і зареєстровано так, ОСОБА_1 звернулася в БТІ та до спеціаліста для отримання технічного паспорту на вказаний гараж, 17 березня 2010 року отримала його, але зареєструвати цю власність немає можливості, оскільки є рішення третейського суду і реєстрація гаражу на кооператив, їй рекомендовано ці питання вирішити в судовому порядку. Просила скасувати державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно за відповідачем в автогаражному комплексі літ. А-8 на пятому поверсі прим. 5/30 гараж загальною площею 20.3 кв. м. та визнати це право власності за нею, задовольнивши уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Дніпро» в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином (в матеріалах справи міститься розписка), в письмовому зверненні до суду проти позову не заперечував, просив винести рішення на розсуд суду по закону без участі їх представника. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Представники третіх осіб Дніпропетровської міської ради і Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, чим, на думку суду, проти позову не заперечували і просили винести рішення на розсуд суду по закону без участі їх представників. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням № 249 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 березня 1994 року була відведена земельна ділянка по вул. Рогальова м. Дніпропетровська для будівництва авто гаражного кооперативу «Дніпро», розпорядженням № 43-р виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 09 лютого 1995 року було прийнято рішення про створення і реєстрацію кооперативу для будівництва гаражів індивідуального користування по вул. Рогальова м. Дніпропетровська. На підставі вказаного рішення був створений авто-гаражний кооператив «Дніпро», який був зареєстрований у встановленому законом порядку рішенням місцевої влади.

На підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська ОСОБА_1 було дозволено будівництво гаражу у вказаному гаражному кооперативі. Гараж було збудовано, позивач ним користується, гараж утримується та сплачуються необхідні платежі до кооперативу. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію авто гаражного комплексу по вул. Рогальова, 14, дозволено оформити гараж на позивача і рішенням № 78 від 25 січня 2008 року затверджено перелік членів кооперативу, де вже вказано позивача, ОСОБА_1 стала членом кооперативу, сплатила необхідні внески, 17 березня 2010 року отримала в КП ДМБТІ технічний паспорт на вказаний гараж, але право власності йому рекомендовано встановити шляхом звернення до суду. Позивач намагався отримати право власності на спірний гараж, але зареєструвати його позивач не може, оскільки цьому перешкоджає рішення третейського суду та реєстрація на спірне приміщення за кооперативом.

Таким чином, у зв'язку з тим, що своєчасно позивач не оформив правовстановлювальних документів на гараж через органи МБТІ, а потім і через Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції, які б свідчили про право власності на вказаний гараж та його відповідну реєстрацію, позивач не має можливості в повному обсязі використати своє право власності (в повному обсязі володіти, управляти, розпоряджатися власністю), а член гаражного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за гараж наданий йому в користування, набуває права власності на це майно.

Позивач звертався в КП ДМБТІ ДОР з заявою про проведення інвентаризації свого гаражу, який знаходиться вул. Рогальова, 14 на 5 поверсі у літ. А-8 автогаражного комплексу, розташованого по вул. Рогальова, 14 і реєстрації за ним права власності на цей гараж. КП ДМБТІ ДОР провело інвентаризацію вказаного гаражу та видало позивачу технічний паспорт, але в реєстрації рішенням реєстратора було відмовлено посилаючись на те, що автогаражний комплекс був зареєстрований за обслуговуючим кооперативом «Автогаражний кооператив «Дніпро». ОК АК «Дніпро» зареєстрований у встановленому законом порядку, про що свідчать свідоцтво про державну реєстрацію та довідка з єдиного державного реєстру. В статуті ОК АК «Дніпро» записано: 2.Мета діяльності кооперативу. Кооператив спочатку створений для задоволення потреб громадян в будівництві гаражів за рахунок власних засобів і зберігання в них особистого автотранспорту. Основною метою діяльності кооперативу є забезпечення зберігання і запобігання угону автотранспортних засобів з них, а також надання членам кооперативу комунальних послуг, в тому числі: подача електроенергії в гаражі (бокси), забезпечення водою через водозабірні колонки загального користування, прибирання території та вивіз сміття, забезпечення руху автотранспортних засобів по території кооперативу у будь-який час доби та року. 5.Членство у кооперативі. 5.1 Членами кооперативу можуть бути юридичні особи, а також громадяни, що досягли 18-рїчного віку, які мають гараж (бокс), побудований ними при будівництві кооперативу, або успадкований від померлих близьких родичів, або якщо вони отримали їх в результаті купівлі-продажу, за дорученням або внаслідок дарування та мають автотранспорт в ньому, якщо він зареєстрований на його імя і якщо вони сплатили вступний внесок. 9.Майнові права кооперативу та його членів. Споруди, збудовані кооперативом для загального користування членів кооперативу за рахунок їх коштів є власністю кооперативу. Гаражні бокси членів кооперативу збудовані кооперативом за рахунок особистих грошових коштів, є власністю кожного члена кооперативу. Власністю кооперативу, призначеною для загального користування членів кооперативу, є проїжджі шляхи та їх приналежності, огорож і периметру кооперативу, лісонасадження, інвентар загального користування, підсобні приміщення та адміністративні приміщення правління, ремонтно-технічний бокс, обладнання і комунікації загального користування та інші споруди.

Рішенням № 78 Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 січня 2008 був затверджений перелік членів ОК АК «Дніпро» згідно додатку, гаражний бокс № 5/30 був зареєстрований за ОСОБА_1. Пайовий внесок позивачем зроблений в повному обсязі, про що свідчить довідка кооперативу.

Обслуговуючий кооператив «АК «Дніпро» отримав право власності на нерухоме майно за законним на цей час рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Левлекс» від 20 серпня 2007 року по справі № 10-80/07 (про визнання права власності) і це право власності зареєстроване в передбаченому законом порядку.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ (ч. 2 ст. 3) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, реєстрація речових прав на приміщення вказаного гаражу виключно за відповідачем також вказує на той факт, що останній не визнає за позивачем права на дане майно. У звязку з чим позивач позбавлена права повноцінно використовувати своє майно. Звернення до третьої особи ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.5 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес). Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 5 ЦПК України та інших законах України у логічно - смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Зокрема, відповідно до: п. 3.1 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «зміст слова «інтерес» включає: а) увагу до кого-, чого-небудь, зацікавлення кимсь, чимось; цікавість, захоплення; б) вагу; значення; в) те, що найбільше цікавить кого-небудь, що становить зміст чиїхось думок і турбот; г) прагнення, потреби; д) те, що йде на користь кому-, чому-небудь, відповідає чиїмось прагненням, потребам; вигоду, користь, зиск»; п. 3.6 Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом»; п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ у справі про охоронюваний законом інтерес «поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам».

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено в ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність - це визнана за фізичною особою можливість мати цивільні права і нести цивільні обов'язки. Серед основних прав можна відзначити наступні: мати майно на праві власності; спадкувати і заповідати майно; займатися підприємницькою діяльністю; створювати юридичні особи; укладати будь-які правочини, що не суперечать закону; обирати місце проживання; мати права творів науки, літератури, мистецтва, винаходів та інших результатів інтелектуальної діяльності; мати інші майнові та особисті немайнові права. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, позивач зазначає, що охоронюваний законом інтерес полягає в тому, що майно гараж за умови відсутності реєстрації його за відповідачем, мало б знаходитися у його власності, тому реєстрацію власності кооперативу на цей гараж потрібно скасувати.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що відповідач набув право власності на вказане позивачем приміщення гаражу на підставі рішення третейського суду, яке було прийнято на той час в межах його компетенції, набрало законної сили і виконане в передбаченому законом порядку, право власності за кооперативом зареєстроване і не може бути скасованим за наявності вказаного рішення суду. Позовні вимоги стосовно вказаного рішення не заявлено і не уточнено, питання про його перегляд не вирішено.

Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Отже, приміщення вказаного позивачем гаражу належить кооперативу на праві власності; більш того, відповідачу на праві власності належать і несуче-огороджувальні конструкції кооперативу, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, оскільки воно обслуговує весь кооператив.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ (ч. 2 ст. 3) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, реєстрація речових прав на приміщення загального користування виключно за відповідачем також вказує на той факт, що останній не визнає за позивачем права спільної сумісної власності на дане майно.

Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правило про позовну давність.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. В той же час доводи відповідача, викладені у запереченні, відзиві на позовну заяву, можуть бути прийняті до уваги судом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОК Автогаражний кооператив Дніпо про визнання права власності на гараж і скасування державної реєстрації на майно відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 10, 16-18, 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 15, 16, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Обслуговуючого кооперативу Автогаражний кооператив Дніпро, треті особи Дніпровська міська рада і Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності на гараж і скасування державної реєстрації на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2018 року.

Суддя -