АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/438/18Головуючий по 1 інстанції - Демчик Р.В.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Нерушак Л.В., Фетісової Т.Л.

секретар Наконечна М.М.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 21 грудня 2017 року (ухвалене о 14 год. 09 хв. 21.12.2017 року під головуванням судді Демчика Р.В., повний текст рішення виготовлено 02 січня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

06 червня 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Свій позов обґрунтовує тим, що 12 липня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №CSIPGA00000145.

Відповідно до п.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до п.3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві.

Вважає, що у банку не має правових підстав шляхом приєднання споживачів до кредитного договору, вимагати від нього придбання такої послуги як комісійна винагорода за надання фінансового інструменту та обслуговування кредиту.

Сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, а саме 3 333 грн. та щомісячна комісія у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу сплачена відповідачем у розмірі 7 920 доларів США, були отриманні банком на незаконних підставах та підлягають поверненню.

Таким чином, положення кредитного договору суперечать імперативним нормам законодавства, а саме положенням ст.627, ч.1 ст.1054 ЦК України, ч.2 ст.1, ч.3 ст. 53, ч.1,3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч.1,2 ст.1, ст.9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Крім того вважає, що аналіз правовідносин між сторонами, що склалися в процесі укладання та виконання умов договору, дають підстави стверджувати, що при укладанні кредитного договору відповідач не лише порушив вимоги законодавства України, але й умисно ввів позивача в оману.

Так, при наданні кредиту банк діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг, саме банк розробляє зміст кредитного договору і пропонує його клієнтові, а тому саме на банку лежить основний обов'язок по забезпеченню дотримання законності.

В порушення законодавства відповідачем було порушено цілий ряд актів законодавства.

1. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем.

2. Відповідачем порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору.

3. Відповідач завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок позивача.

4. Дії відповідача є таким, що порушують права позивача як споживача фінансових послуг.

5. При укладенні кредитного договору відповідач ввів в оману позивача.

На підставі наведеного просив суд визнати недійсним п.7.1 кредитного договору №CSIPGA00000145 від 12 липня 2007 року в зв'язку з обгрунтованістю позовних вимог та наявності підстав, які мають підлягати до застосування при визначені правочину недійсним, виконання за яким порушує публічний порядок, створює приховані несправедливі та дискримінаційні умови, що вводять споживача фінансових послуг в оману, при виконання якого є прояв агресивної підприємницької практики.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 збитки, а саме: сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, а саме 3333 грн. та щомісячна комісія у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу сплачена відповідачем у розмірі 7920 доларів США, які були отриманні банком на незаконних підставах та підлягають поверненню. Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги, просила суду суд визнати недійсним п.7.1 кредитного договору №CSIPGA00000145 від 12 липня 2007 року в частині сплати винагороди у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати, у зв'язку з обгрунтованістю позовних вимог та наявності підстав, які мають підлягати до застосування при визначені правочину недійсним, виконання за яким порушує публічний порядок, створює приховані несправедливі та дискримінаційні умови, що вводять споживача фінансових послуг в оману, при виконання якого є прояв агресивної підприємницької практики. Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 збитки, а саме: сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, а саме 3333 грн. та щомісячна комісія у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу сплачена відповідачем у розмірі 7920 доларів США, які були отриманні банком на незаконних підставах та підлягають поверненню. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2017 року в задоволення позову ОСОБА_3 відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що договір кредиту між сторонами підписаний уповноваженими особами, договір містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

На переконання суду, при укладенні умов спірного кредитного договору позичальник діяв вільно та виходив виключно з власних інтересів, рішення про вибір ПАТ КБ «Приватбанк» в якості контрагента та про вступ із ним у договірні відносини прийняв на власний розсуд.

Належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що вказаний правочин був вчинений позивачем під впливом обману, позивач в судовому засіданні не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду від 27 грудня 2017 року як незаконне.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 вказав, що при ухваленні рішення суду, не було з'ясовано обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення; не досліджено докази, дослідження яких має суттєве значення для її правомірного вирішення; мотивувальна частина рішення не містить належних доводів та доказів, а саме рішення мотивовано на припущеннях.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт підписання договору сторонами свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Однак, на думку особи, що подає апеляційну скаргу, при укладенні договору Банк ввів його в оману.

Суд не звернув увагу на те, що відповідач порушив абзац 3 ст. 55, ст. 66 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи на меті збагатитися за рахунок позивача.

Крім того, умови договору є несправедливими й відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (позичальника). При цьому, несправедливими, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

За такої обставини, у Банку не було правових підстав шляхом приєднання споживача до кредитного договору, вимагати від нього придбання такої послуги як комісійна винагорода за надання фінансового інструменту та обслуговування кредиту. Вважає, що сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50 % в момент надання кредиту, а саме 3 333 грн. та щомісячної комісії у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу сплачена відповідачем у розмірі 7 920 доларів США, були отримані Банком на незаконних підставах та підлягають поверненню.

Також, ОСОБА_3 зазначив, що відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем та порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору, тому, підсумовуючи все вищевикладене, вважає, що відповідач завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок позивача.

Суд не ознайомився з копією заяви про видачу готівки, в якій не існує номера поточного рахунку одержувача платежів, відсутня наявність підпису особи, яка перевірила й засвідчила вказаний документ, не ідентифікує особу, відсутність печатки, відбитка штампа або напису «Оплачено» з зазначенням дати. Крім того, суд не ознайомився з експертизою, яка є доказом у справі, в якій експертом встановлено, що 44 000 доларів США (еквівалент гривні 222 200 грн.), але в заяві на видачу готівки від 12 липня 2007 року зазначений еквівалент 233 420 грн. Тобто, вищевказана заява на видачу готівки має ознаки фальшивості.

Тому, ОСОБА_3 вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні його позовних вимог є незаконним та підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про задоволення позову, яким стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь збитки, а саме: суму сплаченої ним комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50 % в момент надання кредиту, а саме: 3 333 грн. та щомісячної комісії у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту в період сплати протягом всього строку користування кредитними коштами, а саме: 7 920 доларів США, які були отримані Банком на незаконних підставах та підлягають поверненню. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2007 року між Царин ним О.Г. та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № №CSIPGA00000145 (а.с. 21-23).

Пунктом 7.1. договору передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 12 липня 2007 року по 12 липня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 48 400 доларів США на наступні цілі: 44000 доларів США - на споживчі потреби, а також у розмірі 4400 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2. даного договору.

З кредитного договору вбачається, що він складається з наступних розділів: предмет договору; права та обов'язки сторін; порядок розрахунків; відповідальність сторін; термін дії договору й порядок зміни умов договору; інші умови; особливі умови; юридичні адреси та реквізити сторін. Вказаний договір підписаний сторонами.

Крім того рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року, яке набрало законної сили 31 серпня 2017 року, по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки та додаткової угоди до кредитного договору встановлено, що договір №CSIPGA00000145 підписано сторонами та сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Факт видачі банком ОСОБА_3 кредиту в сумі 44000 доларів США підтверджено заявою на видачу готівки №1 від 12 липня 2007 року.

Також, відповідно до виписки з позичкового рахунку НОМЕР_1 підтверджено операцію з видачі кредитних коштів в сумі 44 000 доларів США через касу відділення банку. В той же день, 12 липня 2007 року ОСОБА_3 сплачено разову комісію 1,5% передбачену п.7.1. кредитного договору, що підтверджено заявою на переказ готівки №2 (а.с.112).

Нормами ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» ( в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Статтею 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Оскільки в кредитному договорі зазначена інформація про порядок та правила кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк», суд вважає, що що доводи особи, що подає апеляційну скаргу про те, що банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту є необґрунтованими.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на підставу недійсності пункту 7.1. кредитного договору в частині сплати винагороди у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати, посилається на те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього закону.

Такі доводи спростовуються наступним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Так, пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати.

Відповідно до п.3.7. кредитного договору, позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п.7.1 даного договору. Якщо згідно п. 7.1. даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в пункті 7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту.

Укладаючи кредитну угоду та підтверджуючи підписом, позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати винагороду у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати.

Разом з тим, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, в подальшому виконував його умови.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладання кредитного договору) передбачала, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Однак, відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яким текст закону був доповнений 22 вересня 2011 року, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

Отже, саме з 22 вересня 2011 року банкам чи іншим фінансовим установам забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону.

Колегія суддів враховує, що на момент укладання кредитного договору 12 липня 2007 року таких заборон не існувало, а лише був передбачений обов'язок кредитодавця не сплачувати будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи пункти договору, що був укладений між сторонами вбачається, що п. 7.1 договору зобов'язує позичальника щомісяця сплачувати комісію. Плата за кредит - це проценти комісії, які позичальник сплачує банку за надання та обслуговування кредиту згідно з умовами кредитного договору.

Ч. 14 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Із цього пункту слідує, що судом першої інстанції правильно враховано, що банкам надано право нараховувати як відсотки так і комісію, та страховий платіж якщо вони передбачені договором.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 вказав, що відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем та порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору, тому, підсумовуючи все вищевикладене, вважає, що відповідач завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок позивача.

Однак, такі твердження спростовуються тим, що позивач підписуючи кредитний договір, діяв як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мав вільне волевиявлення, він діяв у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодився з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору.

ОСОБА_3 не надав суду обгрунтованих доказів того, що на момент укладення договору він вважав положення п.7.1 кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують його права. Крім цього, суд враховує, що позивач, вважаючи, що підписавши договір будуть порушені його права, міг би від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів. Проте, цього не було зроблено.

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні умов спірного кредитного договору позичальник діяв вільно та виходив виключно з власних інтересів, рішення про вибір ПАТ КБ «Приватбанк» в якості контрагента та про вступ із ним у договірні відносини прийняв на власний розсуд є правильним і ґрунтується на встановлених обставинах справи та наданих сторонами доказах.

Обгрунтованих доводів про те, що вказаний договір був укладений під впливом обману, позивачем також не надано, оскільки обман має місце тоді, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що п.7.1 кредитного договору в частині сплати винагороди у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати не суперечить нормам цивільного права, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у формі, встановленій законом; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тому, висновок районного суду про те, що не існує підстав для визнання недійснимп.7.1 кредитного договору №CSIPGA00000145 від 12 липня 2007 року в частині сплати винагороди у розмірі фінансового інструменту у розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати кредитного договору є правильним та відповідає вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не є обгрунтованими, спростовуються наявними матеріалами справи, а тому рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законним і підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -

Повний текст виготовлено 13 березня 2018 року.