Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 331/6384/16-ц

провадження № 61-1395св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Антоненко Н. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2017 року у складі судді: Світлицької В. М. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання поруки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Люксор-Трейдинг» було укладено договір про надання кредитної лінії № Сrl-SME200/209/2007. Для забезпечення наданого кредиту 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-SME200/209/2007, згідно з яким ОСОБА_4 зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником боргових зобов'язань за кредитним договором. ПАТ «ОТП Банк» пред'явив вимоги до ТОВ «Люксор-Трейдінг» 13 січня 2009 року про повне погашення боргу за кредитним договором. Протягом шести місяців від дня направлення цієї вимоги мав право звернутися до суду з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором. ПАТ «ОТП Банк» пред'явив позов до ТОВ «Люксор-Трейдинг» та ОСОБА_4 лише 16 лютого 2010 року. Посилаючись на ці обставини, просив суд визнати договір поруки № SR-SME200/209/2007 від 29 жовтня 2007 року припиненим з 13 липня 2009 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу у якій просить рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 4 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/2817/16-ц.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ряд обставин. Строк дії поруки припинився 13 липня 2009 року. Крім того, наявність судового рішення про стягнення з поручителя боргу не може бути перешкодою для задоволення позову про визнання поруки припиненою.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Люксор-Трейдінг» було укладено договір про надання кредитної лінії № Сrl-SME200/209/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитну лінію, з: лімітом кредитної лінії 250 000 грн та зі сплатою 16,9% річних. Для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання кредитної лінії між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-SME200/209/2007 від 29 жовтня 2007 року.

Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Судами встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2010 року з ОСОБА_4 та основного боржника ТОВ «Люксор Трейдінг» проведено солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судами встановлено, що дізнавшись про рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2010 року ОСОБА_4 його не оскаржив у передбаченому порядку, свої процесуальні права на оскарження не реалізував.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК (в редакції, чинній станом на момент ухвалення оскаржених рішень) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК немає. У постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16 вказується, що відмова в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильною.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів погоджується з висновками судів, щодо відмови в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя та про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 223 ЦПК (в редакції, чинній станом на момент постановлення рішень судами), статті 559 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

В.І. Журавель

Н. О.Антоненко