Провадження №22-ц/772/378/2018
Головуючий у суді першої інстанції Патраманський І. О.
Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 рокуСправа № 129/928/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Шемети Т.М., Якименко М.М., секретар - Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Патраманського І.О. у місті Ладижин, дата виготовлення повного тексту невідома, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом в якому, відповідно до остаточних позовних вимог, просило: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIW3AK08142552 від 07 березня 2008 року у розмірі 316984,06 грн., з них:

52356,98 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, нарахованими за період з 07.01.2011 до 31.08.2017;

3945,02 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахованою за період з 07.01.2011 до 31.08.2017;

261412,38 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, нарахована за період з 07.01.2011 до 29.02.2016.

Позов мотивовано тим, 07 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № VIW3AK08142552 на отримання коштів у розмірі 95000,00 грн. на термін до 06.03.2015.

В 2011 році банк звертався до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, і рішенням суду від 15 квітня 2011 року було стягнуто заборгованість по тілу кредиту, процентам, комісію, пеню та штрафи. Заборгованість встановлена станом на 06.01.2011.

В 2014 році позивач використав своє право на звернення стягнення на предмет застави - автомобіль, звернувшись до суду з відповідним позовом, який судом був задоволений. В січні 2015 року заставний автомобіль за рішенням суду був реалізований.

Після ухвалення в 2011 році судом рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідач не погасив заборгованість, а тому у банку виникло право стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, комісію за користування кредитом та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором. Заборгованість виникла в період з 2011 року по день звернення до суду.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

На вказане рішення суду першої інстанції, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, суд не врахував, що банк мав право для нарахування заборгованості після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості, яка існувала на 2011 рік, а звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) та стягнення заборгованості не є подвійним стягненням за основним зобов'язанням. Крім того, розрахунок заборгованості зроблений із врахуванням всіх фінансових надходжень від відповідача, в тому числі й коштів від реалізації авто.

Суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 7.03.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір договір № VIW3AK08142552, згідно з яким ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 95000,00 грн. на термін до 06 березня 2015 року для придбання автомобіля.

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 передала автомобіль CHERRY, модель Т11 TIGGO, 2008 року випуску, банку в заставу.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 15 квітня 2011 року, при розгляді позову в частині, яка стосується ОСОБА_3, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 108420,15 грн. за кредитним договором № VIW3AKO8142552. Рішення набрало законної сили 27 квітня 2011 року.

З мотиваційної частини рішення вбачається, що заборгованість за кредитним договором № VIW3AKO8142552 від 07.03.2008 встановлена станом на 06.01.2011, і складалася з заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за процентами, заборгованості по комісії та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2014 року в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за вказаним кредитно - заставним договором вилучено у ОСОБА_2 заставний автомобіль «CHERY», Т11 TIGGO 2008 року випуску, д.н.з. № НОМЕР_1 передано банку, та звернуто стягнення на заставний автомобіль на суму 325000,07 грн. шляхом укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу. Рішення набрало законної сили 07.07.2014.

Довідкою-рахунком серії ВІА № 905496 від 22.01.2015 року підтверджується, що 22.01.2015 було реалізовано заставний транспортний засіб. Кошти від його реалізації в сумі 82 000,00 грн. були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3AK08142552.

За правилом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В даному випадку слід встановити наявність чи відсутність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості за вказаний позивачем період, зокрема, відсотків, комісії та пені після ухвалення судом в 2011 році рішення про дострокове стягнення такої заборгованості, і в разі наявності таких правових підстав, дослідити чим підтверджується така заборгованість та її розмір.

Колегія судів при вирішенні питання про наявність чи відсутність правових підстав для стягнення заборгованості, дослідивши матеріали справи, зокрема, вказане рішення суду від 15.04.2011 року, прийшла до висновку про законність вимог позивача про стягнення вказаної ним заборгованості по відсоткам, комісії та пені.

По-перше, позивач нарахував вказану в позові заборгованість, яка виникла після ухвалення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 15.04.2011 року рішення про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитно-заставним договором, яка була встановлена станом на 06.01.2011 року, тобто з 07.01.2011 року по 31.08.2017 року.

По-друге, з моменту ухвалення судового рішення від 15.04.2011 року відповідач не погашала заборгованість, отже, зобов'язання перед банком не виконано, так як відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 1949 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок.

Статтею 526 ЦК України закріплено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вказано у Постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення за відсутності його реального виконання боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту, які були нараховані після дати на яку утворилась заборгованість, що стягнута судовим рішення.

Встановлено, що після ухвалення вказаного судового рішення відповідач - боржник не виконала це рішення, і заборгованість по кредитному договору на момент звернення до суду з цим позовом продовжує існувати.

03 червня 2014 року Гайсинський районний суд Вінницької області ухвалив рішення, яким звернув стягнення на заставний автомобіль за даним кредитним договором, шляхом надання банку прав на його реалізацію від імені боржника. (а.с.144 Т.1)

Довідкою-рахунком № 905498 підтверджується факт продажу заставного автомобіля 22.01.2015 року.

Позивач в обґрунтування своїх вимог, щодо наявності заборгованості та її розміру надав суду «Розрахунок заборгованості по кредитно-заставному договору за період з 07.01.2011 року по 31.08.2017 року…» (а.с.201, 212 Т.1), відповідно до якого, заборгованість складає 316984,06 грн., з яких: 52356,98 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахована за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року; 3 945,02 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахована за період з 07.01.2011 по 31.08.2017 року; 216412,38 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, нарахована за період з 07.01.2011 по 29.02.2016 року.

Як вбачається з наданих розрахунків (а.с.205 Т.1), коштами від реалізації заставного майна була погашена повністю заборгованість по відсотках та по комісії, а також було частково погашено тіло кредиту (на день продажу автомобіля тіло кредиту зменшилось на 13604,36 грн.).

З даних розрахунків видно, що після повного погашення заборгованості по відсотках та комісії після реалізації заставного автомобіля, банк перестав нараховувати проценти та комісію.

Отже, позивач наданими розрахунками, суперечить викладеним в позові обставинам в частині наявності та розміру заборгованості по відсоткам та комісії, а від так вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню.

Банк продовжував нараховувати лише пеню, остаточний розмір якої становить 261412,38 грн..

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Можливість стягнення з боржника пені передбачена умовами кредитно-заставного договору, а саме п. 14.2 та 14.3.

Пунктом 14.2 кредитно-заставного договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником зобов'язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагород та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки.

В пункті п. 14.3 договору вказано, що у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми Кредиту, передбаченого статтею 6.2.4 Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки.

Колегія суддів, дослідивши надані банком розрахунки, встановила що банк до дати реалізації заставного автомобіля нараховував пеню в розмірі 0,15% на суму заборгованості, яка складалась з тіла кредиту, відсотків та комісії, а після повного погашення заборгованості по відсоткам та комісії, пеня у зазначеному розмірі нараховувалась на суму заборгованості, яка складалась лише з заборгованості по тілу кредиту.

Отже, враховуючи вказаний вище висновок колегії суддів про право позивача стягнути штрафні санкції після ухвалення судового рішення, яке боржником не виконано, вимоги банку про стягнення з боржника пені є законними.

Однак, вимоги про стягнення пені в розмірі, в якому просить стягнути з боржника банк, підлягають частковому задоволенню, так як колегія суддів вважає, що є підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

На момент вирішення даного спору розмір заборгованості відповідача по тілу кредиту відповідно до розрахунку, становить 82433,99 грн.. Нарахована позивачем пеня становить 261412,38 грн., і розмір пені значно перевищує розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, що для банка, в розумінні ст. 551 ЦК України, є збитками.

Отже, розмір пені, яку просить стягнути банк, слід зменшити до розміру заборгованості відповідача по тілу кредиту, а тому слід стягнути з відповідача на користь банку пеню в розмір 83000 грн.

При ухвалені рішення у даній справі про стягнення пені, колегія суддів вважає за потрібне роз'яснити, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі (ст. 552 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, яка передавши в 2011 році заставний автомобіль банку, що підтверджується Актом прийому автомобіля в заклад, добровільно виконала рішення суду від 15.04.2011 року про стягнення заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком, оскільки пункти кредитно заставного договору вказують в яких випадках та з якою метою відбувається передача автомобіля заставодержателю, а також регламентують порядок звернення стягнення на предмет застави, зокрема, розділ 13.

Так, пунктом 12.2.2 договору передбачено, що позичальник зобов'язаний усунути Подію Дефолту негайно або передати Предмет Застави у володіння Банку за актом приймання-передачі.

Із змісту пункту 12.2.3 договору вбачається, що предмет застави передається у володіння Банку для забезпечення його схоронності.

Відповідно до пункту 12.2.6 якщо протягом строку, вказаного у статті 12.2.5, Позичальник не усунув подію дефолту, банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька наступних дій, зокрема, звернути стягнення на Предмет Застави в порядку, визначеному у статті 13 Договору, застосувати будь-який інший спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України.

В пункті 13.2. вказано, що за рішенням Банку предмет застави може бути реалізований або використаний у інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур. Не застосовуючи судових процедур, Банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення з-поміж наступних варіантів: 1) передача предмета застави у власність Банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; 2) продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України; 3) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення Договору); 4) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Пункт 13.3.1 договору - якщо банк обрав такий спосіб позасудового звернення стягнення на Предмет Застави як його продаж третій особі, то Позичальник зобов'язаний в 30-денний строк з моменту отримання Позичальником Повідомлення про Дефолт знайти покупця на Предмет Застави та, у випадку згоди Банку, сприяти в укладанні договору купівлі-продажу за вартістю не нижчою усієї суми грошових зобов'язань позичальника за Договором.

Пункт 13.4 договору Позичальник зобов'язаний співробітничати з Банком у реалізації прав останнього щодо Предмета Застави згідно з положеннями Договору.

Отже, враховуючи вказані пункти кредитно-заставного договору, боржник при виникненні заборгованості (подія дефолту) повинен передати банку заставний автомобіль для схоронності, і вчиняти дії для його реалізації, які полягають в пошуку покупців та вчиненні інших дій для продажу предмета застави.

Позивач - банк, на власний розсуд застосував процедуру реалізації даного автомобіля , звернувшись з позовом до суду про звернення стягнення на предмет застави. Таке право банку теж передбачено умовами кредитно-заставного договору.

Зокрема пунктом 13.5. договору передбачено, що положення договору не обмежують право Банку використовувати для реалізації прав Банку чи примусового виконання обов'язків Позичальника за цим Договором будь-який інший порядок і засоби захисту прав, що прямо не передбачені в цьому Договорі, але дозволені чинним законодавством.

В пункті 13.9 договору вказується, що за вибором Банку звернення стягнення на Предмет Застави може здійснюватися у судовому порядку відповідно до розділу IV Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та умов цього Договору.

Внаслідок таких дій банку, останній отримав судове рішення про звернення стягнення заставного автомобіля, яким банку надано право на продаж автомобіля від імені власника, і від його імені вчинити ряд необхідних наступних дій після його продажу.

Тобто, при події дефолту передача боржником заставного автомобіля позичальнику (банку) без вчинення всіх необхідних та обов'язкових вищевказаних дій при цьому, не може стверджувати про виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Отже, суд першої інстанції, не встановив всіх обставин справи, необхідних для вирішення даного спору, не встановив та не надав правову оцінку правам та обов'язкам сторін кредитно-заставного договору, що призвело до невірних висновків, а тому висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, що, згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення та ухвалення нового, яким позов задовольнити частково - в частині стягнення пені.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов та апеляційну скаргу задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» пропорційно до задоволених вимог, підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 829,86 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1250 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001, , заборгованість за кредитним договором № VIW3AK08142552 від 07 березня 2008 року, а саме пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 83000 грн. (вісімдесят три тисячі гривень).

В задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 829 грн. 86 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1250 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ Сало Т.Б.

Судді: /підпис/ Шемета Т.М.

/підпис/ Якименко М.М.

Згідно з оригіналом:

Сцддя: Сало Т.Б.

Повний текст складено 16 березня 2018 року