Справа № 344/434/16-ц
Провадження № 22-ц/779/75/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2017 року у складі судді Татарінової О.А. по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

18 січня 2017 року представник ОСОБА_6-ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 12.08.2014 року між ОСОБА_6 та відповідачами - співзасновниками (учасниками) ТОВ «Грушів Агрозахід» ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, відповідно до якого між ними досягнуто домовленості про те, що не пізніше 01.10.2014 року буде укладено основний договір-купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід» в розмірі 100%.

ОСОБА_6, посилаючись на те, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов»язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу, уточнюючи позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у солідарному порядку отриману грошову суму у розмірі 532000 грн. як завдатку та відповідно до вимог п. 2.4 Договору грошову суму у розмірі 532000 грн. та неустойку у розмірі 1% від за кожен день прострочення у розмірі 4192160 грн., а всього 52561690 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість в розмірі 4000640 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2296, 67 грн. з кожного.

В задоволенні решти позову ОСОБА_6 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт ОСОБА_4 вказав, що висновок суду про те, що саме з вини відповідачів умови попереднього договору у визначений термін виконано не було, є передчасним та хибним.

Попередній договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Грушів-Агрозахід» приховує інший правочин, є удаваним, і саме з підстав не досягнення домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не був укладений основний договір купівлі-продажу.

Апелянт вважає, що позивач не представила доказів на підтвердження намірів укласти основний договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Грушів-Агрозахід».

Судом першої інстанції проігноровано його звернення про зупинення провадження у справі. В Солом»янському районному суді м. Києва перебуває на розгляді справа за його позовом про визнання попереднього договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства недійсним, а тому провадження в справі про стягнення заборгованості, що виникає з попереднього договору купівлі-продажу повинно бути зупинено.

Апелянт вказав, що згідно ст.6 статуту ТОВ «Грушів-Агрозахід» учасники товариства несуть ризик лише у розмірі своїх вкладів. Враховуючи, що попередній договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід» він не підписував, то і відповідальність сторін, у разі порушення визначених умов попереднього договору не погоджував.

Оскільки ОСОБА_2 за попереднім договором одноособово отримав кошти, не розподілив їх між співвласниками товариства пропорційно відсоткам (часткам) статутного капіталу, тому вважає, що солідарне стягнення заборгованості є незаконним та порушує його права та свободи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що основний договір не був укладений з вини відповідачів не відповідає дійсним обставинам справи.

Апелянт вказав, що жодна із сторін не вчиняла дій щодо виконання обов»язку та не направляла іншій стороні відповідного повідомлення про необхідність прибути у певний час для укладення Основного договору.

Враховуючи відсутність волі на вчинення дій щодо укладення основного договору у всіх сторін попереднього договору, зобов»язання встановлені попереднім договором (в тому числі і щодо сплати неустойки) припинились.

Посилання суду на лист №37 від 26.09.2014 року, як на доказ наявності між сторонами вищевказаної домовленості щодо умов укладення основного договору, є безпідставним, оскільки відповідачі просили внести зміни в попередній договір щодо кінцевої дати укладення основного договору через наявність в них саме виробничої необхідності, даний лист є пропозицією про зміну договору в розумінні ч.1 ст.651 ЦК України, та не може слугувати доказом відмови відповідачів від укладення основного договору.

Апелянт посилався також на те, що у суду не було підстав для стягнення з відповідачів боргу у солідарному порядку.

Апелянт ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначив, що в ході розгляду справи був встановлений факт усної домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, про те, що до моменту підписання Основного договору останній бере на себе обов»язок орендувати певну кількість гектарів земельної ділянки для ведення господарської діяльності ТОВ «Грушів Захід». Умовами попереднього договору згадана домовленість не встановлена.

Дійсною причиною не укладення Основного договору послужило невиконання усних домовленостей щодо оренди земельних ділянок.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що основний договір не укладено з вини відповідачів.

Крім того, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, однак судом стягнуто неустойку за кожен день прострочення в межах позовних вимог за період з 18.01.2015 року по 30.11.2016 року, тобто поза межами строку один рік та у сім разів перевищує розмір основного зобов»язання.

Апелянти просили рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Апелянт ОСОБА_4, представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційних скарг з наведених у ній підстав.

Апелянт ОСОБА_2 та його представник у судове засідання апеляційного суду не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник ОСОБА_6- ОСОБА_10, заперечив доводи апеляційних скарг, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційних скарг з наступних підстав.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що не укладення Основного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТзОВ «Грушів агрозахід» мало місце з вини відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, що тягне за собою відповідальність встановлену умовами п.2.4 попереднього договору та є підставою для стягнення з них суми отриманих коштів в розмірі 532000 грн. як передоплати та неустойки.

З таким висновком суду частково погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 5 зборів засновників ТОВ «Грушів Агрозахід» від 11.08.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирішено підписати договір про наміри продажу корпоративних прав ТОВ «Грушів Агрозахід» та передачі частки 100% покупцю.

12 серпня 2014 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_11, який діяв від імені ОСОБА_4 (Сторона 1) та ОСОБА_6(Сторона 2) укладено попередній договір, відповідно до якого сторони домовились про те, щоб не пізніше 01.10.2014 року укласти договір купівлі-продажу 100% частки в статутному капіталі ТзОВ «Грушів Агрозахід» на умовах встановлених цим договором.

Право власності продавця на зазначені 100% статного капіталу підтверджується Статутом ТОВ «Грушів Агрозахід».

Пунктом 2.1 Договору визначено, що купівля-продаж частки в статутному капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід» буде вчинена на загальну суму 7980000 грн., що еквівалентно 600000 доларів США.

Згідно пункту 2.2 Договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору Сторона 2 передала а Сторона 1 отримала грошову суму в розмірі 532000 грн. як передоплату (аванс) за вищевказану частку в статутному капіталі ТзОВ «Грушів Агрозахід».

Попередній договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О. за реєстровим номером № 872 (а.с.8-9 т.1).

Згідно розписки від 12 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 завдаток згідно попереднього договору від 12.08.2014 року про купівлю-продаж частки статуту в капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід» у розмірі 532000 грн.(а.с.12 т.1).

Судом встановлено, що відповідно до положень попереднього договору - Основний договір сторонами не укладено.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що основний договір не укладено з вини відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Так, встановлено, що 26.09.2014 року ТзОВ «Грушів Агрозахід» - засновники ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися з листом до ОСОБА_6 про перенесення дати підписання основного договору купівлі-продажу корпоративних прав підприємства до 20.10.2014 року у зв»язку з технічними причинами по оформленню договорів оренди землі фірмою ТОВ «Грушів Агрозахід» з власниками земельних паїв (а.с.13 т.1).

Таким чином із зазначеного листа вбачається, що між сторонами існувала усна домовленість про те, що до укладення Основного договору відповідачі повинні здійснити дії по оформленню договорів оренди землі ТОВ «Грушів Агрозахід» із власниками земельних паїв.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про усунення технічних причин по оформленню договорів оренди землі та намір відповідачів укласти основний договір суду не представлено.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов»язання, згідно положень ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання. У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Так, пунктом 2.4 попереднього договору передбачено - у разі, коли основний договір не відбудеться з причин, які залежать від Сторони 1, вона повинна у трьохденний строк повернути Стороні 2 отримані грошові кошти в сумі, яка зазначена в п. 2.2 цього Договору, а також додатково сплатити неустойку (штраф) у розмірі 532000грн. та при несвоєчасному поверненні грошової суми «Стороною 1» сплачується неустойка у розмірі 1% від суми, що підлягає поверненню, за кожен день прострочення виконання. У разі, коли основний договір не відбудеться з причин, які залежать від Сторони 2, отримана Стороною 1 грошова сума за п.п.2.2 цього Договору Стороні 2 не повертається. Ці кошти зараховуються як неустойка (штраф).

Не зважаючи на те, що Основний договір у строк до 01.10.2014 року не укладено з причин, які залежали від Сторони 1, тобто ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, останні у трьохденний строк не повернули ОСОБА_6 отримані за попереднім договором грошові кошти у сумі 532 000 грн.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідачів відповідно до п. 2.4 попереднього договору слід стягнути на користь позивача отримані за попереднім договором кошти в розмірі 532000 грн. як передоплату (аванс) за частку в статутному капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід».

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 (а.с.202 т.2) звернувся із заявою про застосування позовної давності до заявлених ОСОБА_6 позовних вимог.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що сплив позовної давності, відповідно до положень ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 257, ч.1, п.2 ч.2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до положень ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч.1 ст.550, ч.2,3 ст.551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що строк пред»явлення вимоги про сплату неустойки у зв»язку з невиконанням попереднього договору розпочався з 01.10.2014 року.

Застосовуючи позовну давність, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення неустойки у вигляді штрафу у розмірі 532000 грн., рішення у зазначеній частині позивачем не оскаржено, а тому не є предметом перегляду в апеляційній інстанції у зазначеній частині.

Що стосується вимог позивача про стягнення неустойки у розмірі 1% від суми що підлягає поверненню за кожен день прострочення виконання, то до зазначених вимог застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Суд дійшов висновку про стягнення неустойки у розмірі 1% від суми що підлягає поверненню за кожен день прострочення виконання в межах строку позовної давності за період з 18.01.215 року по 30.11.2016 року у розмірі 3468640 грн., разом з тим, суд не врахував, що відповідно до положень ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Зважаючи на те, що понесені позивачем збитки у зв»язку з невиконанням відповідачами умов попереднього договору складають суму коштів отриманих відповідачами як передоплату (аванс) за частку в статутному капіталі ТОВ «Грушів Агрозахід» у розмірі 532000 грн., то колегія суддів приходить до висновку що розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків (тобто суму основного зобов»язання) слід зменшити та визначити у тому ж розмірі що і сума основного зобов»язання за попереднім договором - 532000 грн.

У зв»язку з наведеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 слід стягнути у солідарному порядку на користь ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 1064000 грн.

Доводи апелянтів про те, що Основний договір не укладено не з їхньої вини не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами з цього приводу.

Надісланий відповідачами ОСОБА_6 лист від 26.09.2014 року з проханням перенести дату підписання основного договору купівлі-продажу корпоративних прав до 20.10.2014 року через технічні причини по оформленню договорів оренди землі з власниками земельних паїв свідчить про те, що основний договір не відбувся з причин залежних від Сторони 1 попереднього договору, тобто відповідачів ОСОБА_13, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Необґрунтованими є посилання апелянтів на те, що суд невірно стягнув суму заборгованості за попереднім договором у солідарному порядку. Як вбачається із змісту договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору Сторона 1, а саме ОСОБА_2, ОСОБА_5 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 отримали від Сторони 2 - ОСОБА_6 грошову суму у розмірі 532000 грн. без визначення конкретної суми кожному з них, відповідачі своїми підписами у попередньому договорі підтвердили проведений розрахунок та відсутність у них претензій фінансового характеру. Договором передбачена відповідальність саме Сторони 1 у договорі, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором у солідарному порядку з відповідачів передбачена укладеним сторонами попереднім договором.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта ОСОБА_4 на те, що поза увагою суду залишився факт шахрайства ОСОБА_11 стосовно його прав та законних інтересів, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними доказами.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_6 при подачі позовної заяви оплатила судовий збір у розмірі 6890 грн., а апелянти ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 при подачі апеляційних скарг оплатили судовий збір по 7559 грн. кожен, то виходячи із часткового задоволення вимог апеляційних скарг та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_6 - на користь останньої слід стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог по 280 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2017 року змінити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і/нНОМЕР_3, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 і/н НОМЕР_1 ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 і/нНОМЕР_4 на користь ОСОБА_6,і/н НОМЕР_2 заборгованість в розмірі 1 064 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і/нНОМЕР_3, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 і/н НОМЕР_1 ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 і/нНОМЕР_4 на користь ОСОБА_6 і/н НОМЕР_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі по 280 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2018 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин