АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року місто Київ.

Справа № 754/12633/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2650/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року, у складі судді Клочко І.В., ухваленого в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час постановлення рішення відсутня, повне рішення складено 05.02.2018 року) в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт того, що він був залучений до складу Цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

В обґрунтування вимог зазначив, що працював на Чорнобильській АЕС та при виконанні заходів по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС був залучений до складу формувань Цивільної оборони з 26.04.1986 року по 03.10.1988 року.

Заявник ОСОБА_1 є особою, яка ліквідовувала наслідки аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та постраждала внаслідок цього, а також є інвалідом ІІІ групи.

ОСОБА_1 звернувся до заінтересованої особи - Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - УПтаСЗН Деснянської в м. Києві РДА) щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення у зв'язку з тим, що працював на Чорнобильській АЕС та при виконанні заходів по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС був залучений до складу формувань Цивільної оборони з 26.04.1986 року по 03.10.1988 року.

Однак, УПтаСЗН Деснянської в місті Києві РДА у своєму листі йому відмовило, мотивуючи тим, що надані заявником документи не підтверджують факт його залучення і виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити та встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_1 був залучений до складу Цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

В скарзі зазначив, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Посилався на те, що суд не взяв до уваги всі надані документи, не врахував зміст листа Всесоюзного виробничого об`єднання по атомній енергетиці Міністерства енергетики та електрифікації СРСР №672-с від 06 грудня 1982 року, який направлений на ЧАЕС 17 грудня 1982 року та згідно якого встановлено, що переведення персоналу ЧАЕС в структури Цивільної оборони є обов'язковим при виникненні гіпотетичних аварій на АС або введення періоду «Загальної готовності ЦО», не застосував норми Закону та діючі на той час норми про обов'язкове залучення громадян СРСР до невоєнізованих формувань Цивільної оборони, зокрема, Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06 липня 1975 року №90.

До апеляційного суду заявник та представник заінтересованої особи не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за категорією 1, відповідно до копії посвідчення НОМЕР_1 та вкладки до нього НОМЕР_2 (а.с. 6).

Згідно копії довідки МСЕК серії КИ-1 №069300 (а.с. 9 на звороті), ОСОБА_1 з 01 грудня 2003 року є інвалідом третьої групи довічно, яким став внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що також підтверджується копією експертного висновку №1193 (а.с. 12 ).

Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_3, заявник ОСОБА_1 13 листопада 1985 року був зарахований електромонтером по ремонту електронного устаткування по 4 розряду в цех централізованого ремонту на ділянку ГПМ; з 01 липня 1987 року переведений електромонтером електронного устаткування 5 розряду в тому ж цеху; 03 жовтня 1988 року звільнений із займаної посади через відмову від продовження робіт, у зв'язку зі зміною умов праці (а.с. 7-8).

Як вбачається з копії акта №136 про нещасний випадок (а.с. 10-11), 26 квітня 1986 року з ОСОБА_1 стався нещасний випадок внаслідок ядерної аварії реактора 4-го енергоблоку зі значним виходом радіоактивних речовин в навколишнє середовище. Діагноз за листком непрацездатності: вегетосудинна дистонія, звільнений від роботи з 30 квітня 1986 року по 20 травня 1986 року (12 днів) (а.с. 10-11).

З довідки №771 вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 26 квітня1986 року по 03 жовтня1988 року отримав дозу зовнішнього опромінення 35 рад (а.с. 13).

Згідно з довідкою №15492, ОСОБА_1 станом на 26.04.1986 року фактично проживав та був прописаний в м. Прип`ять Київської області та відповідно до встановленого порядку евакуйований 27 квітня1986 року (а.с. 14).

Згідно копії інформаційної довідки (про участь у формуваннях ЦО) від 05 вересня 2017 року, наданої ОСОБА_1 Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, вбачається, що формування Цивільної оборони, в т.ч. і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 16).

01 вересня 2017 року заявник звернувся до заінтересованої особи із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення (а.с. 17-18).

19 вересня 2017 року заявнику було надано відповідь про те, що надані ним документи не підтверджують факту його залучення і виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 17-18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником документи свідчать про те, що він працював на посадах електромонтера по ремонту електронного устаткування по 4 та 5 розрядів в цеху централізованого ремонту на ділянці ГПМ з 13.11.1985 року по 03.10.1988 року, однак, в них відсутні будь-які відомості про залучення його до виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Долучена до матеріалів справи інформаційна довідка Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи не підтверджує факт залучення саме заявника ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони, оскільки ґрунтується на офіційних, загальних нормативних документах, а не на відомостях, які стосуються конкретної особи. Крім того, суд не прийняв до уваги пояснення заявника, надані ним у судовому засіданні, оскільки вони містили значні розбіжності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, так як він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного:

Відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать особи , залучені до складу формувань Цивільної оборони. які стали інвалідами внаслідок захворювань пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Суд першої інстанції встановив, що заявник не довів факт ліквідації ним наслідків Чорнобильської катастрофи безпосередньо в складі формувань Цивільної оборони.

Посилання заявника на лист Всесоюзного виробничого об`єднання по атомній енергетиці Міністерства енергетики та електрифікації СРСР №672-с від 06 грудня 1982 року, який направлений на ЧАЕС 17 грудня 1982 року та згідно якого встановлено, що переведення персоналу ЧАЕС в структури Цивільної оборони є обов'язковим при виникненні гіпотетичних аварій на АС або введення періоду «Загальної готовності ЦО», не є беззаперечним доказом того, що заявник був переведений в структуру Цивільної оборони та здійснював заходи щодо ліквідації наслідків аварії в цій структурі.

Заявник в апеляційній скарзі не навів інші докази на підтвердження факту, який просив встановити суд.

До апеляційного суду заявник також не з'явився, свого представника не направив, що позбавило можливості апеляційний суд роз'яснити останньому його права, та наслідки неподання інших доказів на підтвердження факту, який останній просив встановити.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зазначений вище лист не має ознак нормативно-правового акту, а тому не може бути використаний, як достатньою правовою підставою, що регулює порядок для прийняття рішення про встановлення факту в даній справі.

Інші доводи скарги, зокрема про те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 07 березня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.