Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 357/2316/16-ц

провадження № 61-7687зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В.І., Коротуна В. М., Курило В. П., (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи тим, що 24 липня 2007 року між ПАТ «КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ 739-040/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 9 354 дол. США зі сплатою 11,99 % річних та строком користування до 24 липня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

24 липня 2007 року між ПАТ «КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 14 липня 2015 року становила 4 015,63 дол. США, що за курсом НБУ станом на

18 січня 2016 року складало 97 912 грн 95 коп., та яку ПАТ «КБ «Правекс-Банк» просило солідарно стягнути з боржника та поручителя.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

01 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Правекс-Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

01 серпня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №739-040/07Р за період з 16 лютого 2013 року по 14 липня 2015 року в сумі 2 372,07 дол. США, з яких 1 850 дол. США - тіло кредиту, 552,07 дол. США - проценти за користування кредитом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та представника ПАТ «КБ «Правекс-Банк» - Маляра М. В. відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року в незміненій частині після апеляційного перегляду та рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 526, 530, 610, частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України.

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, від 29 червня 2017 року, від 12 липня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2018 року справу за вищезазначеним позовом призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПКУкраїни заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 24 липня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 739-040/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит для придбання автомобіля в іноземній валюті в розмірі 9 354 долари США строком до 24 липня 2014 року з виплатою 11,99 % річних.

В якості забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 24 липня 2007 року було укладено договір поруки.

Згідно п. 4.4. кредитного договору позичальник зобов'язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитним договором рівними частинами в сумі 112 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця.

Відсотки за користування кредитом підлягали сплаті позичальником щомісяця у термін до 10 числа, наступного за місяцем нарахування відсотків (п. 4.5. кредитного договору).

Пунктом 9.2. кредитного договору визначено, що сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2. даного Договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній строковий платіж відповідач ОСОБА_1 здійснив 09 жовтня 2012 року.

Таким чином, момент прострочення виникло 11 листопада 2012 року і в силу п.9.2. кредитного договору строк користування кредитом було достроково припинено 10 грудня 2012 року.

Кредитним договором було засвідчено, що у разі виникнення у позичальника заборгованості за кредитом або відсотками, строк виконання основного зобов'язання, вказаний у п.1.2. кредитного договору до 24 липня 2014 року - змінюється.

Згідно п. 6.1.4. кредитного договору у позичальника виникло зобов'язання достроково погасити кредит, відсотки та неустойку, а у банка виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, перебіг позовної давності для позивача почався з 11 грудня 2012 року і до пред'явлення позову не переривався.

Банк звернувся до суду з даним позовом 16 лютого 2016 року, про що свідчить штемпель на конверті, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором подано поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту прострочення кожного щомісячного платежу, а тому вимоги ПАТ «КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 підлягають задоволенню в межах трьох календарних років до дати пред'явлення позову. Договір поруки суд апеляційної інстанції вважав припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції в незмінній частині після апеляційного перегляду та рішення апеляційного суду без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що вказаним кредитним договором передбачено щомісячне погашення заборгованості, а тому позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Крім того, судами попередніх інстанцій також враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та зазначено, що порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки ПАТ «КБ «Правекс-Банк» пропустило шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя, який обчислюється з моменту прострочення виконання зобов'язань (10 грудня 2012 року).

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 23 грудня 2015 року касаційний суд погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, виходячи з того, що відповідно до п. 9. 2 договору, кредитний договір припинив свою дію достроково - з 10 вересня 2009 року, початок перебігу позовної давності є 11 серпня 2009 року, вимогу банком направлено 17 січня 2015 року, з позовом до суду позивач звернувся 04 лютого 2015 року;

- в ухвалі від 29 червня 2017 року касаційний суд погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, виходячи з того, що строк позовної давності сплив, оскільки відповідно до п. 9. 2 кредитного договору його дія припинена достроково з 10 серпня 2011 року, початком перебігу позовної давності є 11 серпня 2011 року, вимогу банком направлено 12 серпня 2015 року, з позовом до суду позивач звернувся 15 жовтня 2015 року;

- в ухвалі від 12 липня 2017 року суд касаційної інстанцій скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що ухвалюючи рішення про стягнення щомісячних платежів за кредитом, відсотків за користування кредитом та пені в межах строків позовної давності (трьох років до дня звернення банку з позовом до суду) суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки п. 9.2 кредитного договору, оскільки у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання, а тому банк мав право з 10 березня 2012 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом, однак позов подав лише 28 липня 2015 року.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судових рішеннь, про перегляд яких подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду, передбаченої пунктом першим частини першої статті 355 ЦПК України, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно. Рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року, відмовити.

Постанова є остаточно і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 3 статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило