Справа №490/2341/17 28.03.2018
Справа № 490/2341/17 Суддя першої інстанції - Гуденко О.В.
Провадження № 22-ц/784/538/18 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т АН О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Прокопчук Л.М., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представників позивачки - ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О.В. в приміщенні того ж суду о 16 годині 28 хвилин по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Добринової Лариси Анатоліївни про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування.

Позивачка зазначала, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування 16 лютого 2015 року її батько безоплатно передав їй квартиру АДРЕСА_1.

9 серпня 2016 року між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір про розірвання договору дарування вищезазначеної квартири. Укладання цього договору не відповідало її внутрішній волі, наміру відмовлятися від подарованої їй квартири вона не мала, підписала цей договір не читаючи. Крім того, укладенню цього договору передували з боку відповідача погрози фізичної розправи та психологічний тиск - відмова від фінансування навчання її у Польщі.

Посилаючись на викладене позивачка просила суд, визнати недійсним договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 9 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. за реєстровим №509 про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. за реєстровий №94.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_8 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову за його недоведеністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела факт застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку відповідача при укладенні спірної угоди, а саме договору про розірвання договору дарування квартири № 6 в будинку №141 по прт. Центральному (Леніна) в м. Миколаєві, укладений між нею та відповідачем 19 серпня 2016 року та посвідченого нотаріально.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційний скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.58-59).

16 лютого 2015 року ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. за реєстровим номером №94, безоплатно передав у власність вказану вище квартиру ОСОБА_4 (а.с.56).

В той же день на зазначену квартиру за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності (а.с.57).

Крім того, 16 лютого 2015 року ОСОБА_4 видала довіреність на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважила останнього представляти її інтереси з питань продажу, належної їй на праві приватної власності вказаної вище квартири (а.с. 28).

Встановлено, що ОСОБА_4 з вересня 2014 року по вересень 2017 року є студенткою магістратури за спеціальністю «Право» денної форми навчання у Краківській Академії ім. Анджея Фрича Моджевського м. Краків, Польща. Проживання та навчання є платним та становить близько 5000 злотих на рік, оплату яких здійснено особисто ОСОБА_4 (а.с. 11-12, 34-39).

19 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про розірвання договору дарування квартири від 16 лютого 2015 року за реєстровим №94 (а.с.9).

Вказаний договір було посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. за реєстровим номером 509.

У вказаному договорі зазначено, що сторони діяли добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідало внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів.

Крім того, у пункті 11 зазначено, що цей договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася на те, що укладенню договору про розірвання договору дарування з боку відповідача передували погрози фізичної розправи а також психологічний тиск, який полягав в тому, що батько припинить фінансування навчання її у Польщі.

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою, що є її процесуальним обов'язком не надано.

Посилання на Витяг з кримінального провадження №0000445 від 23 січня 2015 року Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, яке внесено за заявою матері позивачки щодо нанесення відповідачем ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, не може бути доказом фізичного впливу на позивачку з метою спонукання розірвати договір дарування, оскільки ці події сталися ще до укладення договору дарування квартири.

З урахуванням встановленого та відповідно до вищевикладених вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 231 ЦК України підстав для визнання укладеного сторонами договору про розірвання договору дарування недійсним, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про насильницькі дії відповідача відносно позивачки в юнацтві не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження цих обставин, доказів матеріали справи не містять, а крім того не охоплюється періодом укладення спірного договору.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом всіх обставин справи та невірну оцінку доказів, оскільки докази, на які посилається позивачка, не підтверджують її доводів про недійсність спірного договору та укладання його під впливом насильства.

Обставини, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Посилання суду на статті 214, 717, 727 ЦК України в мотивувальній частині рішення не вплинули на правильність висновків суду при вирішенні справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 267 ,374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Л.М. Прокопчук

В.І. Темнікова

Повний текст складено 30 березня 2018 року.