Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 521/1573/14-ц

провадження № 61- 1490 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Реєстраційна служба Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, Дрогобицька міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 9 лютого 2016 року у складі судді Грицай М. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року у складі суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Реєстраційна служба Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, Дрогобицька міська рада, про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно - права власності на нежитлове приміщення (кіоск), загальною площею 26,5 кв.м, по АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_5 демонтувати металеву збірно-розбірну конструкцію кіоску площею 26,5 кв.м, за вищевказаною адресою.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 213 від 23 липня 1999 року йому надано в оренду земельну ділянку розміром 1850 кв.м для обслуговування торгового майданчика по вул. Володимира Великого у м. Дрогобичі, а надалі площу земельної ділянки було збільшено до 1930 кв.м. Рішенням Дрогобицької міської ради № 1250 від 31 січня 2014 року продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки площею 1930 кв.м терміном на три роки. У порушення його прав, відповідачем було зареєстровано право власності на самочинне будівництво нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення (позначено на плані літ. «А-1»), загальною площею 26,5 кв.м, на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 серпня 2013 року, яке надалі було скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року. Відповідач не має жодної правової підстави на визнання за ним права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване на ринку «Володар», власником якого він є, та яке знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у його багаторічному користуванні. Водночас зазначає, що нежитлове приміщення (кіоск) відповідача перешкоджає йому у користуванні земельною ділянкою і його необхідно демонтувати.

Позивач зазначає, що є належним користувачем та власником земельної ділянки, оскільки ніхто земельну ділянку у нього не вилучав, він продовжує сплачувати орендну плату, а тому просить позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року, у позові відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що посилання позивача на наявність рішень Дрогобицької міської ради щодо продовження позивачу терміну оренди земельної ділянки та поновлення договору оренди є безпідставним, так як наявність таких рішень міської ради не є доказом існування між сторонами орендних (договірних) відносин без укладення самого договору оренди чи додаткового договору до нього в силу статей 93 та 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 1, 6, 19 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон). Відповідно до вимог статей 3, 15, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), позивачем не доведено вчинення відповідачем перешкод у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження своїм майном, зокрема позивачем не обґрунтовано належним чином стосовно якого майна, належного на праві власності чи користування, вчиняються такі дії, що призводять до порушення його прав. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення прав позивача як землевласника чи землекористувача, суди дійшли висновку, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та демонтаж металевої збірно-розбірної конструкції не підлягають задоволенню.

21 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 9 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

23 серпня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

8 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, зокрема статті 10, 60, 61, 213, 214 ЦПК України 2004 року. Суд не врахував судові рішення у цивільних справах № 442/5561/13-ц, №442/2511/14 та у адміністративній справі № 813/2408/15, з яких вбачається, що позивач є належним орендарем земельної ділянки площею 1930 кв.м по вул. Олеся Гончара, 1, яка надана йому для обслуговування міні-ринку «Володар». Позивачу надано дозвіл на облаштування вказаного міні-ринку, який є його приватною власністю, а тому суди попередніх інстанцій безпідставно посилались на те, позивач не вправі заявляти вимоги про скасування державної реєстрації права власності та демонтаж нежитлового приміщення (кіоску) відповідача. Позивач є належним землекористувачем вказаної земельної ділянки та власником міні-ринку «Володар». Відповідач не заперечував факт самочинного облаштування спірної металевої конструкції на території ринку без згоди належного землекористувача за відсутності на це відповідних погоджень та дозволів. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права у відповідності до Глави 29 цього Кодексу, зокрема згідно статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Окрім того, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновлені договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Отже, укладений позивачем з міською радою договір оренди земельної ділянки є поновленим, оскільки міська рада не надсилала лист-повідомлення позивачу про заперечення у поновленні договору оренди землі.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 213 від 23 липня 1999 року ОСОБА_4 надано в оренду земельну ділянку розміром 1850 кв.м для обслуговування торгового майданчика по вулиці Володимира Великого в м. Дрогобичі.

Рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 370 від 23 грудня 1999 року суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_4 надано дозвіл на відкриття торгівельного майданчика по вул. Володимира Великого у м. Дрогобичі. Пунктом 2.2 вказаного рішення зобов'язано провести роботи згідно чинного законодавства щодо перетворення торгового майданчика в міні-ринок у термін до 1 жовтня 2000 року.

18 лютого 2009 року між Дрогобицькою міською радою та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_4 укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, реєстраційний номер договору 8. Відповідно до пункту 3.1 цього договору строк дії договору - до 18 лютого 2012 року.

Рішенням Дрогобицької міської ради № 1250 від 31 січня 2014 року «Про продовження терміну дії рішень міської ради та приведення договорів оренди землі у відповідність до вимог діючої нормативної грошової оцінки земель м. Дрогобича» продовжено термін дії рішення Дрогобицької міської ради № 784 від 9 листопада 2012 року «Про продовження терміну дії рішень міської ради», яким продовжено термін дії пункту 2.3 рішення Дрогобицької міської ради за № 424 від 28 листопада 2011 року «Про надання в оренду та продовження терміну оренди земельних ділянок» відповідно до якого фізичній особі-підприємцю (далі - ФОП) ОСОБА_4 продовжено строк дії договору оренди землі на три роки.

Пунктом 6 вказаного рішення Дрогобицької міської ради № 1250 від 31 січня 2014 року на землекористувачів, зазначених у цьому рішенні, покладено обов'язок протягом одного місяця з дня прийняття рішення звернутись з метою підготовки проекту договору оренди.

За результатами розгляду питання щодо укладення договору оренди земельної ділянки площею 1930 кв.м., рішенням постійно діючої комісії з питань регулювання земельних відносин, оформлених протоколом № 71 від 8 вересня 2014 року, ФОП ОСОБА_4 відмовлено у підготовці такого договору оренди землі.

Листом №3-21/9214 від 21 грудня 2014 року Дрогобицька міська рада повідомила про відсутність укладення нового договору оренди землі з ФОП ОСОБА_4 стосовно земельної ділянки по вул. О.Гончара, 1, у м. Дрогобичі після спливу (18 лютого 2012 року) терміну дії попереднього договору оренди від 18 лютого 2009 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 серпня 2013 року (справа №442/5561/13-ц) позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинне будівництво - нежитлове приміщення загальною площею, 26,5 кв.м по АДРЕСА_2. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_5

Відповідно до довідки Дрогобицького МБТІ та ЕО від 11 листопада 2014 року, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 4 листопада 2015 року будь-які речові права у позивача на нерухоме майно по АДРЕСА_1, відсутні.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, саме власнику майна належить право володіння, користування та розпорядження ним й відповідно право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні своїм майном.

За змістом статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі статтею 6 Закону право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права необхідно дійти висновку про те, що право оренди земельної ділянки виникає на підставі укладення відповідного договору оренди земельної ділянки й державної реєстрації цих прав, після чого орендар земельної ділянки вправі вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Встановивши, що позивач не є власником чи орендарем земельної ділянки, нового договору оренди земельної ділянки з позивачем не укладено, а попередній договір припинив свою дію, наявність рішень Дрогобицької міської ради щодо продовження позивачу терміну оренди земельної ділянки та поновлення договору оренди не є доказом існування між сторонами орендних (договірних) відносин без укладення самого договору оренди, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено порушення його прав власника чи користувача земельною ділянкою, а тому законно вважали, що позовні вимоги ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та демонтаж металевої збірно-розбірної конструкції не підлягають задоволенню.

Посилання заявника на рішення Апеляційного суду Львівської області 23 вересня 2014 року (справа №442/5561/13-ц),яким відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову про визнання за ним права власності на торговий павільйон, загальною площею 26,5 кв.м, що по АДРЕСА_1; на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року (№442/2511/14), якою відмовлено у визнанні мирової угоди в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на нежитлове приміщення загальною площею 26,5 кв.м, що по АДРЕСА_1; на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 січня 2016 року (№ 813/2408/15), якою скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_6 на нежитлову будівлю літ. «М-1», площею 26,1 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2, не заслуговують на увагу, оскільки вказані судові рішення не підтверджують право власності або право користування (оренди) ОСОБА_4

Крім того, є необґрунтованими доводи заявника, що укладений між ним та міською радою договір оренди земельної ділянки від 18 лютого 2009 року є поновленим відповідно до частини шостої статті 33 Закону, згідно з якою договір оренди землі вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, якщо протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди орендодавець не надасть листа-повідомлення про заперечення у поновлені договору оренди землі. Пунктом 6 рішення Дрогобицької міської ради № 1250 від 31 січня 2014 року ОСОБА_4 зобов'язано протягом одного місяця з дня прийняття рішення звернутись з метою підготовки проекту договору оренди, однак виконання позивачем вказаного рішення міської ради судами не встановлено, а рішенням постійно діючої комісії з питань регулювання земельних відносин, оформленого протоколом № 71 від 8 вересня 2014 року, ОСОБА_4 відмовлено у підготовці такого договору оренди землі.

Отже, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 9 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик