Провадження № 2/522/1728/18
Справа № 522/4147/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря Шевчик В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону, за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач 02.03.2017р. звернувся до суду з позовом доВійськового прокурора Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності що виразилась у порушенні вимог п.1 ст. 214 КПК України, зобовязання відкрити кримінальне провадження на підставі його заяви про злочин від 17.02.2017р. та стягнення моральної шкоди у розмірі 45 000 грн.

При цьому посилається на слідуючі обставини: що він 17.02.2017р. подав до відповідача заяву про вчинення дій, що містять ознаки злочину, передбаченого ст..ст. 127,365 КК України, проте жодних дій на внесення прокурором відомостей згідно ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового слідства відповідач не вчинив.

Ухвалою суду від 28.04.2017р. відкрито провадження по справі (головуючий суддя Свячена Ю.Б.) .

06.06.2017р. від представника відповідача надійшли заперечення на позов, яким просили відмовити у позові, вважаючи позов безпідставним, оскільки 07.03.2017р. за №1554вих.-17 позивачу військовим прокурором Одеського гарнізону надано вичерпну відповідь на скаргу, і повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей в ЄРДР та розяснено порядок та підстави оскарження рішення відповідно до вимог КПК України, та яке не скасовано до теперішнього часу. Водночас позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження моральних страждань та доказів з яких саме міркувань виходив визначаючи суму заподіяної моральної шкоди.

16.08.2017р. від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету та підстави позову та залучення третьої особи та додано позов в новій редакції (а.с.41,42), якою позивач просить: стягнути з держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь позивача 250 000 грн. у якості компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю Військового прокурора Південного регіону.

18.09.2017р. від представника відповідача надійшли заперечення на позов, яким просили відмовити у позові, вважаючи позов безпідставним, оскільки заява ОСОБА_1 не є повідомленням про кримінальне правопорушення за відсутності в ній відомостей передбачених ч.5 ст.. 214 КПК України, відтак направлена за належністю для вирішення по суті військовому прокурору Одеського гарнізону, який надав йому відповідь 07.03.2017р. та розяснено порядок його оскарження відповідно до вимог КПК України., а тому не вбачається протиправність бездіяльності відповідача. Також не надано жодних доказів заподіювання позивачу відповідачем моральної шкоди та не підтверджено доказами його розмір.

30.10.2017р. до суду надійшли додаткові заперечення від Військового прокурора Південного регіону

Згідно повторного авто розподілу справа передана на розгляд судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 18.01.2018р. прийнята до свого провадження з призначення підготовчого засідання.

19.02.2018р. до суду наданопредставником Військового прокурора Південного регіону

відзив на позов.

Ухвалою суду від 19.02.2018р. закрито підготовче провадження та справу призначено для судового розгляду по суті.

В судове засідання представник Військового прокурора Південного регіону не зявився, надавши 19.02.2018р. суду письмовий відзив та 06.03.2018р. заяву про розгляд справи у їх відсутність.

В судове засідання позивачне зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17.02.2017 звернувся з письмовою заявою до військової прокуратури Південного регіону України про вчинення, на думку заявника, співробітниками військової прокуратури Одеського гарнізону злочинів, передбачених ст. 365, 127 КК України.

20.02.2017р. ОСОБА_1 було повідомлено листом №06-1р-792 що його звернення направлено на особисте вирішення військовому прокурору Одеського гарнізону відповідно до вимог чинного законодавства щодо можливих неправомірних дій прокурорсько-слідчих працівників військової прокуратури Одеського гарнізону (а.с.5).

07.03.201р військовий прокурор Одеського гарнізону направив ОСОБА_1 лист №1554 вих. -17 яким повідомив, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України.

Зазначене положення закону вказує, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Зокрема, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність у таких заявах або повідомленнях обєктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення певного злочину тощо). З наведених в заяві обставин неможливо зробити висновок про наявність діях вказаних осіб складу кримінального правопорушення.

За таких обставин заява ОСОБА_1 не є повідомленням про кримінальне правопорушення за відсутності у ній відомостей, передбачених ч. 5 ст. 214 КПК України, відтак вона була направлена за належністю для вирішення по суті військовому прокурору Одеського гарнізону. (а.с.21-22).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси (справа №522/3514/17) скарга ОСОБА_1 на бездіяльність була розглянута судом та задоволена частково. Зобовязано посадових осіб Військового прокурора Південного регіону, уповноважених на прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2017р. в порядку ст..214 КК України.(а.с.23-24).

12.05.2017р. заступник Військового прокурора Південного регіону ОСОБА_2 листом від 12.05.2017р. № 06/1-1995 вих.-17. повідомив, що його заява від 17.02.2017р. відповідно до ухвали суду від. 07.04.2017р. розглянута , встановлено що досудове розслідування у кримінальному провадженні № від 14.01.2016р. здійснювалось відповідно до вимог КПК України, тому встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення та суспільно небезпечних наслідків та розяснено право на оскарження рішення до слідчого судді. (а.с.51).

Крім того 21.06.2017р. Перший заступник Військового прокурора Південного регіону ОСОБА_3 листом. № 06/1-2517 вих.-17. на виконання адресованої Генеральному прокурору України аналогічної заяви, повідомив ОСОБА_1 про встановлення відсутність ознак кримінального правопорушення та суспільно небезпечних наслідків та розяснено право на оскарження рішення до слідчого судді.(а.с.52).

Прийняті за скаргою ОСОБА_1 рішення на теперішній час не скасовані, відтак не містять підстав для визнання їх незаконними.

На підставі статті 55 Конституції Україникожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

Застосування способу захисту прав як відшкодування збитків визначається положенням ст. 23 ЦК України.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК Українирозмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України , на яку посилається позивач, установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема відповідно до ст. 1176 ЦК України, на яку також посилається позивач, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У даному випадку факту вчинення незаконних дій чи бездіяльності з боку військової прокуратури Південного регіону України чи інших органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду відносно позивача не встановлено.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті- така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України N 6-440цс16 від 25 травня 2016 року, яка згідно зі ст. 360 7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Проте, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позов не містить відомостей, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем військовою прокуратурою Південного регіону України, моральної шкоди, зокрема, у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення внаслідок цього стану здоров'я тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень, та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи суму завданої, за його твердженням, військовою прокуратурою Південного регіону України моральної шкоди в розмірі 250 тис. грн.

Крім цього відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно зі ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає по своїм зобовязанням. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобовязаннями, між тим, Державна казначейська служба України не є відповідачем по справі або іншим учасником процесу.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Державний бюджет України або державу.

Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми.

Також, ст. 121 Бюджетного кодексу України передбачена відповідальність за порушення бюджетного законодавства, відповідно до якої посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом.

Таким чином, Державна казначейська служби України є не лише субєктом владних повноважень, а є субєктом господарювання, яке в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало, не порушувало прав та охоронюваних законом свобод та інтересів позивача, стягнення з її рахунків матеріальної та моральної шкоди призведе до збитків саме Державної казначейської служби України, яка не є стороною по справі.

Суд звертає увагу суду, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області не уособлює Державну казначейську службу України, це окремі юридичні особи, які не можуть нести відповідальність за дії (бездіяльність) чи рішення інших установ, підприємств або державних органів, та позивач не залучав їх в якості співвідповідча виходячи з даної категорії справи, адже суд не вправі це здійснювати без заяви позивача.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, у звязку з чим такими що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України у звязку з тим, що відповідач звільнений від сплати судового збору та йому у позові відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст.. 1, 2-13, 76-80, 81, 89, 133 , 137, 141,206, 241, ч. 2 ст. 247, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України; ст.ст.15,16,23, 96, 176, 1166, 1167,1173,1174, 1176 ЦК України, , суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону, за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про компенсації моральної шкоди, завданої бездіяльністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 07.03.2018 року.

Суддя: Домусчі Л.В.

07.03.2018