Постанова

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1592/11

провадження № 61-358 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада

2017 року у складі судді Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2009 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Дім» (далі - ТОВ «Інтер-Дім»), приватного підприємства «Агрос» (далі - ПП «Агрос») про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 грудня 2009 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Інтер-Дім», ПП «Агрос» на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 грудня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту

№ 0 від 27 грудня 2007 року в сумі 394 743,97 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 25 серпня 2009 року еквівалентно 3 134 267 грн 12 коп., неустойку за порушення зобов'язань у розмірі 1 000 грн 00 коп. та пеню за несвоєчасне погашення кредиту і процентів у розмірі 3 662 грн 20 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2010 року заяви ОСОБА_5, ОСОБА_4, ТОВ «Інтер-Дім» та ПП «Агрос» про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 17 грудня 2009 року залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 липня 2010 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_4, ТОВ «Інтер-Дім» та ПП «Агрос» задоволено частково, заочне рішення Рівненського міського суду від 17 грудня 2009 року скасовано, справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до ТОВ «Інтер-Дім» та ПП «Агрос».

Заочним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 грудня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 грудня

2007 року в сумі 394 743,97 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25 серпня

2009 року еквівалентно 3 134 267 грн 12 коп., неустойку за порушення зобов'язань у розмірі 1 000 грн 00 коп. та пеню за несвоєчасне погашення кредиту і процентів у розмірі 3 662 грн 20 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 4 квітня 2011 року заяву ОСОБА_5 про перегляд повторного заочного рішення залишено без розгляду та роз'яснено заявнику право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого

2011 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху, оскільки вона подана із пропуском строку на апеляційне оскарження, а зазначені заявником причини пропуску (не отримання копії ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення, тривала хвороба батьків) судом визнані неповажними, з огляду на те, що ОСОБА_5 ще у 2011 році подавала заяву про перегляд заочного рішення, а також викликалась у судове засідання до суду апеляційної інстанції для розгляду заяви ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження оскаржуваного рішення суду першої інстанції та їй направлялась копія ухвали, постановлена за результатами розгляду зазначеної заяви. Крім того, ОСОБА_5 не сплатила судовий збір за подачу апеляційної скарги.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 надіслала до суду квитанцію про сплату судового збору та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що їй не надсилались процесуальні документи, зазначені судом в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху. За указаною судом адресою вона не проживала, оскільки доглядала хвору матір за її місцем проживання.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_5 не добросовісно здійснювала свої процесуальні права, знаючи про оскаржуване рішення суду першої інстанції та подаючи заяву про його перегляд довгий час не цікавилась результатами розгляду зазначеної заяви, не повідомила суд про зміну адреси для листування, а тому наведені нею причини пропуску процесуального строку не є поважними.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернулася із касаційною скаргою, у якій просила скасувати ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції порушено принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не враховано поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження (догляд за онкохворою матір'ю) та не викликано її та її свідків для розгляду питання про поновлення цього процесуального строку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (частина третя статті 232 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення суду першої інстанції)).

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, що булла чинною на момент постановлення оскаржуваної ухвали) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Звертаючись у вересні 2017 року із апеляційною скаргою на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року,

ОСОБА_5 зазначала причинами пропуску строку на апеляційне оскарження те, що вона не отримувала ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду її заяви про перегляд заочного рішення, при цьому її батьки тривалий час хворіли, вона перебувала у стані вагітності у 2014-2015 роках, а тому не мала об'єктивної можливості подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк.

Крім того, на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху зазначала, що жодних процесуальних документів із суду апеляційної інстанції щодо вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 не отримувала, оскільки проживала у своїх батьків.

Європейський суд з прав людини зауважив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від

3 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від

21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенціївправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції перевірив зазначені ОСОБА_5 причини пропуску процесуального строку та правильно врахував те, що заявник була обізнана про ухвалене рішення суду першої інстанції, так як зверталась із заявою про його перегляд, однак жодних дій щодо отримання копії ухвали, постановленої за результатами розгляду зазначеної заяви, протягом тривалого часу не вчиняла, не цікавиласьрозглядом справи та оскарженням рішення суду першої інстанції, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для поновлення їй пропущеного процесуального строку.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом принципу справедливого суду, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими, з огляду на те, що подання апеляційної скарги після спливу шести років, з моменту постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності. При цьому доказів, які б свідчили, про добросовісне здійснення ОСОБА_5 своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій спрямованих на своєчасне одержання судового рішення, заявник не надала.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С. О. Погрібний

О. В. Ступак