Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 569/11307/15-ц

провадження № 61-3696 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представник відповідача - КондратюкСвітлана Костянтинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року у складі судді Ковальова І. М. та рішення апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Григоренка М. П., від 5 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 жовтня 2005 року він працював у відповідача. 12 травня 2009 року він був переведений на посаду начальника відділення № 422 АКІБ «Укрсиббанк». 6 липня 2015 року він був звільнений у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вказував на те, що його звільнення є незаконним та безпідставним, оскільки первинна профспілкова організація Волинського регіонального управління ПАТ «УкрСиббанк» у Рівненській області (далі - ППО Волинського РУ ПАТ «УкрСиббанк» у Рівненській області) не надала згоди на його звільнення. Крім того, йому не було запропоновано іншу роботу, а також не враховано його переважне право на залишення на роботі, як працівника, який має тривалий безперервний стаж на цьому підприємстві, в сім'ї якого немає інших працівників із самостійним доходом.

Моральну шкоду обґрунтовував тим, що у зв'язку із незаконним звільненням зазнав моральних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, у зв'язку зі зміною звичного розпорядку життя, вимушених змін у житті, що вимагає додаткових зусиль для його організації.

З урахуванням зазначеного позивач просив поновити його на посаді начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» з 6 липня 2015 року, стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 127 680 грн та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» з 6 липня 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 127 375 грн 05 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено із порушенням норм трудового законодавства, а саме, не отримано попередньої згоди профспілкового органу, а також позивачу не запропоновано рівнозначні посади.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 149 758 грн 95 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при визначенні суми середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу суд першої інстанції допустив помилки при підрахунку кількості робочих днів, які підлягають оплаті.

У жовтні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення ОСОБА_4 з ініціативи роботодавця з посади начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося із дотриманням вимог законодавства, оскільки позивач займав посаду начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк», а тому, відповідно до вимог частини першої статті 43-1 КЗпП України його звільнення не потребувало згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

При цьому позивач був попереджений про майбутнє звільнення за два місяці, йому запропоновано наявні вакантні посади для працевлаштування шляхом переведення на посади: старшого персонального консультанта фінансового з індивідуального бізнесу відділення № 636 ПАТ «УкрСиббанк» у м. Рівне або начальника відділення № 20 ПАТ «УкрСиббанк» у м. Суми, проте із цими пропозиціями позивач не погодився. Також позивачу було запропоновано інші посади, що підтверджується повідомленням від 2 липня 2015 року, від яких позивач також відмовився.

Відповідач вказував на те, що була скорочена єдина посада начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк», на якій працював позивач, тому підстав для застосування переважного права залишення на роботі позивача не було.

Заперечує факт заподіяння моральної шкоди позивачу, вказував на відсутність будь-яких доказів на підтвердження заподіяння фізичних чи душевних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він виходить при цьому.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 жовтня 2005 року ОСОБА_4 прийнятий на посаду заступника начальника відділу аналізу роздрібного бізнесу управління кредитних ризиків Подільського регіонального департаменту Рівненського управління акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк».

12 травня 2009 року позивач був переведений на посаду начальника відділення № 422 АКІБ «УкрСиббанк».

Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» 18 грудня 2009 року перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно з наказом від 6 липня 2015 року № 258-ВК ОСОБА_4 звільнений з посади начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Установлено, що відповідачем видано наказ від 18 березня 2015 року «Про закриття відділення банку у 2015 році» і на підставі рішення правління ПАТ «УкрСиббанк» від 16 березня 2015 року № 07/15 закрито, серед інших, відділення № 422 у м. Рівне Волинського регіонального управління.

27 березня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» видано наказ «Про внесення змін в організаційну структуру та штатний розпис ПАТ «УкрСиббанк», згідно з яким з метою вдосконалення структури банку, у зв'язку зі змінами в організації праці ПАТ «УкрСиббанк» вирішено внести зміни в організаційну структуру і штатний розклад ПАТ «УкрСиббанк»; скоротити з 7 липня 2015 року штатні посади та чисельність працівників ПАТ «УкрСиббанк», у тому числі єдину посаду начальника відділення № 422 у м. Рівне Волинського регіонального управління.

10 квітня 2015 року ОСОБА_4 ознайомлений з попередженням про майбутнє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України і йому запропоновано посади старшого персонального консультанта фінансового з індивідуального бізнесу відділення № 636 ПАТ «УкрСиббанк» з робочим місцем у м. Рівне та начальника відділення № 20 ПАТ «УкрСиббанк» з робочим місцем у м. Суми, від яких позивач відмовився.

3 липня 2015 року позивачу запропонована посади консультанта фінансового відділення № 259 ПАТ «УкрСиббанк» з робочим місцем у м. Красноармійськ та консультанта фінансового відділення № 454 ПАТ «УкрСиббанк» з робочим місцем у м. Сєверодонецьк, від яких позивач також відмовився.

Отже, у ПАТ «УкрСиббанк» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач був попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення та від переведення на іншу роботу відмовився.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При звільненні за частиною першою статті 40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що встановлено статтею 42 КЗпП України. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять усі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу у відділенні як відокремленому підрозділі підприємства.

Враховуючи, що при закритті відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк» скорочено єдину посаду його начальника, підстав для застосування переважного права залишення на роботі позивача не було.

Поновлюючи ОСОБА_4 на роботі, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відсутня згода профспілкового органу на звільнення позивача, що є підставою для поновлення його на роботі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів з наступних підстав.

14 липня 2015 року первинна профспілкова організація Волинського РУ ПАТ «УкрСиббанк» направила відповідачу висновок про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що відповідач не виконав вимоги статті 42 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з частиною першою статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій на вказані норми уваги не звернули та не врахували, що позивач обіймав посаду начальника відділення № 422 ПАТ «УкрСиббанк», а тому, відповідно до вимог частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) є правомірним.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки у ПАТ «УкрСиббанк» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, звільнення якого відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників, а тому підстав для поновлення позивача на роботі немає.

Оскільки не встановлено порушення трудових прав позивача його звільненням, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк