Справа № 493/1543/17
Провадження № 2/493/45/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Тітової Т.П.

за участю секретаря Сирота О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за розпискою,

В С Т А Н О В И В :

15.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за розпискою.

08.11.2017 року уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 19.11.2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку, згідно якої відповідач бере у позивача 4 бухти проволоки на суму 3500 грн. із цієї вартості також виходить оренда теребілки. У змісті розписки також йдеться про відсоток, який становить 20% за кожен день прострочення. Граничним терміном закінчення зобовязання було 29.11.2008 року, але відповідач взяті в оренду 4 бухти проволоки та теребілку позивачу так і не повернув, чим порушив умови вищевказаної розписки.

ОСОБА_2 зазначену розписку визнав, про що йдеться в ухвалі Балтського районного суду Одеської області за цивільною справі № 493/1714/15-ц, але умови мирової угоди не виконав, і всіляко ухиляється від її виконання. Окрім того, позивачем було подано позовну заяву про спонукання до виконання мирової угоди, відповідач повністю знехтував нормами чинного законодавства та не виконав рішення Балтського районного суду за цивільною справа № 493/962/16-ц.

Не дивлячись на неодноразові звернення до відповідача з вимогою про виконання умов розписки, останній всіляко переносив зустріч та умисно тягнув час для того, щоб закрити даний спір по строкам позовної давності, тому просив поновити йому строки позовної давності.

В звязку з цим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь відсотки за договором розписки у розмірі 255 500 грн., а також інфляційне збільшення боргу у розмірі 498 465,95 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі, пояснивши, що між ним та відповідачем було укладено змішаний договір купівлі-продажу і оренди. Він продав відповідачу проволку на суму 3000 грн., а теребілку дав в оренду, яка складала 500 грн., але відповідач після 29.11.2008 року ні проволку, ні теребілку йому так і не повернув. Рішення суду про укладення мирової угоди та спонування до виконання мирової угоди також не виконав, тому він звернувся до суду про стягнення боргу за розпискою.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що в позовній заяві йдеться про договір позики, який начебто був укладений між позивачем та відповідачем. При цьому позивач посилається на розписку, яка начебто свідчить про укладення договору позики між сторонами. Але це не відповідає дійсності. Договір позики між сторонами ніколи не укладався. Правочин, про який йдеться у позовній заяві не являється договором позики. Також позивач посилається на мирову угоду, укладену між сторонами, як на доказ того, що відповідачем визнано зазначену вище розписку. Але мирова угода, яка була укладена 11.12.2015 року, свідчить лише про те, що відповідач свого часу погодився повернути позивачу належні йому 4 бухти проволоки та механізм очищення сорго від насіння («теребілку»). Позивач зі свого боку заявив, що ніяких майнових або немайнових претензій до відповідача не має з моменту укладення даної мирової угоди. Під час укладення мирової угоди ні про який договір позики мова не йшла. Позивач вводить суд в оману, намагаючись видати відносини, які виникли між ним та відповідачем за договір позики.

В матеріалах цивільної справи № 493/1714/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна, яка перебувала на розгляді в Балтському районному суді, містяться беззаперечні докази того, що між позивачем та відповідачем не виникало відносин, притаманних договору позики. В цій справі позивач посилався на укладення між ним та відповідачем договору позички. Результатом розгляду цивільної справи № 493/1714/15-ц стало укладення між сторонами мирової угоди. На протязі всього часу з моменту укладення мирової угоди позивач не вчинив жодної спроби для того, що забрати майно, яке відповідач зобов'язався йому повернути за умовами укладеної мирової угоди. Виникає обґрунтована підозра, що позивач навмисно не отримує належне йому майно з метою неправомірного стягнення з відповідача коштів.

Також, заявлені позивачем матеріальні претензії не ґрунтуються на вимогах закону і не мають жодного відношення до тих стосунків, які виникли між ним та відповідачем. Для пред'явлення таких вимог підлягає обов'язковому доказуванню факт укладення між сторонами саме договору позики і саме на тих умовах, які могли б слугувати для здійснення таких розрахунків заборгованості відповідача. Ніяких доказів цього позивачем до суду не надано. З тексту наданої позивачем у якості доказу розписки неможливо зробити висновок про завдання будь-якої матеріальної шкоди позивачу. Умови повернення майна, відповідальність сторін та інші необхідні для виконання договору умови в розписці не зазначені. Позивач на власний розсуд трактує зміст розписки і вигадує неіснуючі умови виконання зобов'язань з боку відповідача.

Окрім того, просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем в сумі 4275 грн., а також представником відповідача зазначалося в судових дебатах, що позивачем при зверненні до суду був пропущений строк позовної давності і поновленню він не підлягає.

Суд, заслухавши пояснення позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розписки ОСОБА_2 взяв 4 бухти проволоки на суму 3500 грн. в тому числі оренда теребілки за день прострочки 20 %, з 19.11.2008 року по 29.11.2008 року.

Позивач зазначив, що відповідач усіляко ухиляється від виконання рішень судів та умисно веде до того, щоб даний спір було закрито за прострочення строків позовної давності, тому просив поновити строки позовної давності та звернувся до суду з зазначеним позовом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем на підтвердження укладення договору позики, а, отже, і передачі речей, приєднано розписку.

За своєю суттю розписка про отримання речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора речей.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку, через суд.

З приписів ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представником відповідача в судових дебатах було зазначено про застосування строку позовної давності.

Про порушене право позивачу було відомо з 29.11.2008 року, що не оспорювалося ним під час розгляду справи, відтак строк позовної давності сплинув 29.11.2011 року.

З позовними вимогами про стягнення заборгованості по розписці позивач звернувся до суду 15.08.2017 року.

На підтвердження доводів позову позичем надані ухвала суду від 11.12.2015 року про затвердження мирової угоди та рішення суду від 14.11.2016 року про спонукання до виконання мирової угоди, а також довідку розрахунок.

Оскільки правове значення мають докази про повернення та визнання боргу в період до 29.11.2011 року, то саме таким повинна бути надана відповідна оцінка.

Позивач зазначав також, що неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення речей, але належних доказів не надав, зміст даних розмов позивача та відповідача не відомий.

Посилання позивача на ухвалу суду та рішення суду, які ним долученні до матеріалів справи вказують на іншу природу правових відносин між позивачем і відповідачем і жодним чином не збігаються із заборгованістю за договором позики, оскільки в справі № 493/1714/15-ц по якій була винесена ухвала суду від 11.12.2015 року про затвердження мирової угоди йшла мова про витребування майна за договором позички та найму, а тому вважати достовірно встановленим, що рішенням встановлено саме те, що відповідач визнав борг, який є предметом спору, неможливо.

Однак навіть у сукупності такі відомості можуть свідчити про обставини поза межами строку позовної давності, тому до уваги не приймаються.

Також позивач звернувся із позовом із пропуском строку позовної давності, і належних та допустимих доказів на підтвердження переривання строку давності не надав та не довів про пропущення їх з поважних причин.

З огляду на вищезазначене, зважаючи на зміст доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог позову, відповідно слід дійти висновку про необґрунтованість вимог позивача у позові та з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності відмовити.

Керуючись ст.ст. 253, 256, 261, 267, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 130, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за розпискою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 7 539,66 грн. (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ , банк отримувача: ГУДКСУ в м. Києві, код банку отримувача (МФО): 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Стягнути з ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1,на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, витрати за надання правової допомоги в сумі 4275грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20.03.2018 року.

СУДДЯ: