Справа № 367/3032/17 Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/669/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 13.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
з участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад 1-111 ступенів школа «Світограй» ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад 1-111 ступенів школа «Світограй» про стягнення заборгованості з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 01.11.2016 року її прийнято згідно Наказу підприємства від 01.11.2016 року №26- на посаду вчителя української мови, російської мови, зарубіжної літератури в Товариство з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад І -III ступенів школа «Світограй» , що знаходиться за адресою: м. Ірпінь, смт. Ворзель, вулиця Кленова, б. 11 Б, офіс 1.

Під час прийняття на роботу між позивачкою та відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо оплати праці в розмірі 66,00 грн. за кожну академічну годину праці, тобто за кожні 45 хвилин. З 01.04.2017 розмір оплати праці збільшився до 70,00 грн. за кожну академічну годину.

Письмового підтвердження умов оплати праці, згідно зі ст. 29 Закону України "Про оплату праці" «при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством», позивачкою отримано не було.

Позивачка вказувала, що 30.04.2017 року вона звільнилась з роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (наказ від 28.04.2017 року № 15К), про що зроблена відмітка у трудовій книжці.

Під час звільнення відповідач не повідомив письмово позивачку про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, тим самим порушив п ч. 1 ст. 116 КЗпП України, за якою виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На день звільнення з роботи 30.04.2017 року відповідач нарахував позивачці заробітну плату за період з 01.11.2016 року по 30.04.2017 року в сумі 9 615 грн. 29 коп., яка склалася з наступних нарахувань: за листопад 2016 року-1000 грн.00 коп., за грудень 2016 року -1700 грн.00 коп., за січень 2017 року - 1232 грн.44 коп., за лютий 2017 року-1700 грн.00 коп., за березень 2017 року-1700 грн.00 коп., за квітень 2017 року -2282 грн.85 коп., всього: 9 615 грн.29 коп.

Крім того, позивачка зазначала, що їй невірно була нарахована грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, повина їй була нарахована з розрахунку за 59 календарних днів, а не 56, як порахував відповідач, оскільки вона має також право на додаткову пільгову відпустку відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки».

Позивачка просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів школа «Світограй» на її користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.11.2016 по 30.04.2017 роки в розмірі 1 012,96 гривень та у зв»язку з невиплатою цієї суми середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 01.05.2017 року до дня фактичного розрахунку.

В подальшому позивачка під час розгляду справи збільшила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.11.2016 по 30.04.2017 рік в розмірі 1 012,96 гривень та середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 01.05.2017 року в сумі 10 018,35 гривень.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів школа «Світограй» на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.11.2016 по 30.04.2017 роки в розмірі 1 012,96 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 018,35 гривень.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_8 «Загальноосвітній навчальний заклад 1-111 ступенів школа «Світограй» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд з незрозумілих причин визначив нарахування компенсації за невикористану відпустку, яка була ніби-то виплачена не в повному розмірі, також не зрозумілою є підстава права позивача на додаткову відпустку. Позивач не надав жодного доказу та не навів жодного обґрунтування щодо правових підстав для нарахування та виплати такої компенсації, а отже, вина підприємства, щодо не проведення такого розрахунку відсутня. При цьому, вимог щодо стягнення компенсації за додаткову відпустку позивачкою не заявлено. Розрахунок позивача, який було прийнято судом містить арифметичні помилки і тому суми є невірними, на це також, суд не звернув уваги.

Крім того, в день звільнення позивачки їй було надано довідку про доходи і розрахунок компенсації, згідно якої проведено її нарахування, що не порушує вимоги трудового законодавства і виключає наявність спору між сторонами. Відповідач дотримався вимог Закону України «Про відпустки» та затвердженого КМУ Порядку виплати компенсації і своєчасно та в повному обсязі провів розрахунок з позивачем, перерахувавши відповідні кошти на її картковий рахунок, а тому підстави для стягнення середнього заробітку відсутні.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, відзив подано 18 січня 2018 року позивачем ОСОБА_7

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що відповідачем порушено вимоги ч.1 ст. 116 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», невірно розраховано грошову компенсацію за невикористану відпустку при її звільненні. Вважає рішення суду обгрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 з 01.11.2016 року прийнята згідно наказу (розпорядження) від 01.11.2016 року № 26- на посаду вчителя української мови, російської мови, зарубіжної літератури в Товариство з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад І -III ступенів школа «Світограй» , що знаходиться за адресою: м. Ірпінь, смт. Ворзель, вулиця Кленова, б. 11 Б, офіс 1 з окладом (тарифна ставка) 2 000,00 гривень.

Згідно наказу № 15-к від 28 квітня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад І -III ступенів школа «Світограй» ОСОБА_7 звільнено 30 квітня 2017 року з посади вчителя української мови, російської мови, зарубіжної мови за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України; нараховано компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 03 листопада 2016 року; з даним наказом ОСОБА_7 ознайомлена 30.04.2017 року.

Встановлено, що відповідачем було проведено розрахунок, нараховано заробітну плату за фактично відпрацьований у квітні 2017 року час в розмірі 895,73 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1 837,70 гривень, а всього 2 282,85 гривень і 28 квітня 2017 року на банківську картку позивачці було перераховано відповідні кошти.

Дані обставини не заперечуються сторонами.

Крім того, судом встановлено, що згідно розрахунку компенсації невикористаної відпустки від 28.04.2017 року та доданої до нього таблиці № 1, який згідно наказу від 28.04.2017 року за номером 15-к зроблено розрахунок компенсації невикористаної відпустки для працівника ОСОБА_7 у звязку із звільненням з посади вчителя української мови, російської мови, зарубіжної мови за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України розраховано кількість днів відпустки, за які належить виплатити компенсацію (56 к.дн.:355 к.дн)х177 к.дн.=27,92 к.дн.) Грошова компенсація виплачується за невикористані нею дні щорічної основної відпустки з розрахунку пропорційно до відпрацьованих нею календарних днів, а саме 28 календарних днів, середній заробіток за період з 01.11.16 по 31.03.17 становить 49,54 гривень, сума відпускних складає 1 387,12 гривень.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. ст. 115 -117, 221, 232, 233, 237-1, 238 КЗпП України та вважав, що позивачці при звільненні грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки нарахована та виплачена не у повному обсязі, чим порушені права позивача, передбачені ч.1 ст. 116 КЗпП України, а тому стягнув з відповідача на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.11.2016 по 30.04.2017 роки в розмірі 1 012,96 гривень. Крім того, вважав правомірними вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку, оскільки компенсація була виплачена не у повному обсязі.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені в результаті неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про відпустки» загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

У відповідності до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У відповідності до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, позивача ОСОБА_7 з 01.11.2016 року прийнято на роботу та звільнено з роботи 30 квітня 2017 року. Відповідачем було проведено розрахунок при звільнені і 28 квітня 2017 року на банківську картку позивачці було перераховано заробітна плата за фактично відпрацьований у квітні 2017 року час та компенсація за невикористану відпустку у сумі 1 387,12 гривень.

З поданого відповідачем розрахунку компенсації (а.с.21) невикористаної відпустки від 28.04.2017 року та доданої до нього таблиці № 1, який згідно наказу від 28.04.2017 року за номером 15-к зроблено розрахунок компенсації невикористаної відпустки для працівника ОСОБА_7 у звязку із звільненням з посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України вбачається, що кількість днів відпустки, за які належить виплатити компенсацію було розраховано, відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», виходячи з кількості днів 56 (56 к.дн.:355 к.дн)х177 к.дн.=27,92 к.дн.

Враховуючи, що грошова компенсація виплачується за невикористані дні щорічної основної відпустки з розрахунку пропорційно до відпрацьованих календарних днів, а саме 28 календарних днів (27,92 к.дн.), середній заробіток за період з 01.11.16 по 31.03.17 становить 49,54 грн., сума відпускних складає 1 387,12 гривень (28 х 49,54 = 1387,12).

Колегія суддів, перевіривши даний розрахунок, вважає, що його проведено правильно і він відповідає нормам діючого законодавства.

Що ж стосується, розрахунку наданого позивачем (а.с.7) і який було до уваги взято судом першої інстанції, то колегія суддів з ним не погоджується з наступних підстав.

Визначаючи середній розмір заробітної плати на один календарний день позивачем було допущено арифметичну помілку і визначено, що загальний розмір отриманих коштів за період з листопада 2016 року по березень 2017 року включно становить 7232, 44 грн., тоді як при математичному перерахуванню вказаних позивачем місячних сум, які відповідають усім наданим доказам, даний розмір становить 7332, 44 грн.

Дана арифметична помилка призвела до того, що вподальшому позивачем невірно було проведено розрахунок середньої заробітної плати в розмірі 48,87 грн. тоді, як математично правильною є величина 49,54 грн., з яких і було проведено розрахунок відповідачем.

Що ж до визначення кількості днів, за які позивач вважає їй повинні були проводити нарахування, а саме за 59 календарних днів, а не 56 днів, то колегія суддв зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що позивач має право на додаткову пільгову відпустку, відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки» і, що про існування такого права у позивача було відомо відповідачу на момент звільнення до суду подано не було.

Крім того, не було подано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо необхідності виплати компенсації за відпустку з розрахунку 59 календарних днів є недоведеними та необґрунтованими.

Отже, враховуючи все вище зазначене колегія суддів дійшла висновку. Що позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку є безпідставними та необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що оскільки відповідачем було правильно нараховано компенсацію в розмірі 1387,12 грн. і своєчасно було її виплачено (перераховано на картку) позивачу відсутні підстави для нарахування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував і ухвалив незаконне та необгрунтоване рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу, у зв»язку з чим рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За вказаних обставин, судове рішення не може вважатись ухваленим з додержанням вимог закону, і відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Загальноосвітній навчальний заклад 1-111 ступенів школа «Світограй» ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.В. Гуль

ОСОБА_3