Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 570/4261/15-ц

провадження № 61-871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач- товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Красовського О. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року у складі колегії суддів: Демянчук С. В., Ковалевича С. П., Шеремет А. М.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»)про захист прав споживача та стягнення коштів.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що 16 червня 2011 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду № 366876 з додатками, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля через систему придбання у групах. Угода була укладена з метою придбання легкового автомобіля КІА Soul вартістю 128 800 грн. На виконання зазначеної угоди позивачем здійснювалися певні внески, проте не зважаючи на це, автомобіль ним отримано не було.

Керуючись статтею 4 угоди та пункту 13.1 статті 13 додатку № 2 до угоди, позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання угоди та вимогою про повернення сплачених коштів. Відповідач своїм листом повідомив, що 6 листопада 2012 року угода вважається розірваною, однак кошти не повернув, посилаючись на те, що в черзі є інші учасники, які розірвали угоди раніше.

Враховуючи наведені вище підстави та факт неповернення відповідачем належних йому коштів у розмірі 31 391, 86 грн, позивач просив стягнути з ТОВ «Авто Просто» 31 391, 86 грн. чистих внесків, що підлягають поверненню відповідачем у зв'язку з розірванням угоди, 3 864 грн - неустойки на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 915, 94 грн, що складають три проценти річних, та 15 193, 66 грн - інфляційних втрат за період з 6 листопада 2014 року по 26 жовтня 2015 року, а всього 51 365, 46 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 до ТОВ "Авто Просто" про захист прав споживача та стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_4 31 391, 86 грн чистих внесків, що підлягають поверненню відповідачем у зв'язку з розірванням угоди № 366876 від 16 червня 2011 року, 3 864 грн - неустойки на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 915, 94 грн - три проценти річних, 15 193, 66 грн - інфляційних втрат за період з 6 листопада 2014 року по 26 жовтня 2015 року, 513, 65 грн - судових витрат, а всього 51 879, 11 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законодавством встановлений граничний строк для повернення коштів за договором адміністрування фінансових активів придбання товарів у групах, який становить 2 роки. Цей строк порушено відповідачем. Водночас порушено вимоги закону та договору в частині, передбаченій пунктом 14.1 статті 14 додатку № 2, згідно якої наслідки невиконання зобов'язань сторін за угодою регулюються умовами угоди, а у випадках, не передбачених ними, відповідними нормами чинного законодавства. У зв'язку з цим настає відповідальність, передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - сплата трьох відсотків від загальної вартості замовлення, яким є придбання автомобіля договірною вартістю 128 800 грн, три проценти від якої становить 3 864 грн. Відповідно до статті 625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов'язання у вигляді сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат, які розраховані виходячи з граничного дворічного терміну повернення коштів за розірваним договором, встановленого пунктом 6.22 Ліцензійних умов, період зазначений позивачем з 6 листопада 2014 року до 26 жовтня 2015 року.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (справа «Сєрков проти України», «Христов проти України») та дійшов висновку про захист прав споживача, враховуючи юридичну вразливість громадян порівняно із юридичними особами - контрагентами, що відповідає принципу верховенства права. Встановлений в угоді принцип черговості повернення коштів учасникам, що розірвали угоду, не є строком або терміном такого повернення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Авто Просто» відхилено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 рокузалишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення чистих внесків, та стягнення суми неустойки та інфляційних витрат, пов'язаних з неповерненням грошових коштів.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що пунктом 13.1. статті 13 додатку № 2 до угоди сторони визначили порядок і наслідки розірвання угоди. Відповідач порушив вимоги закону та договору (пункт 14.1 статті 14 додатку № 2).

У червні 2016 року ТОВ «Авто Просто» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами було ухвалено судове рішення без з'ясування всіх обставин справи, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права: частини першої статті 58 Конституції України, частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 5, пункту 2 частини першої статті 530, частини першої статті 651, статті 653 та статті 907 ЦК України.

Судами було проігноровано те, що пріоритет на повернення чистих внесків у групі надається тому учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання угоди, а в разі, коли такі заяви було подано одночасно кількома учасниками, пріоритет надається учаснику, номер угоди якого є меншим, оскільки відповідно до пунктів 13.4.1, 13.4 додатку № 2 до угоди, кошти повертаються в порядку, що побудована на принципі черговості. Тому позачергове стягнення з відповідача на користь позивача чистих внесків, сплачених за угодою, призведе до порушення права на вчасне отримання чистих внесків іншими учасниками групи, які подали заяви про розірвання угод раніше за позивача.

Крім того, заявник зазначає, що на дату укладення та розірвання угоди не існувало закону, який визначав би послуги з адміністрування придбання товару в групах, як фінансові послуги, також як і не існувало нормативно-правового акта уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових.

Разом з тим, у касаційні скарзі ТОВ «Авто Просто» наголошує щодо хибного висновку судів про застосування до спірних правовідносин частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», адже відповідальність виконавця згідно зазначеної норми закону настає виключно за невиконання робіт згідно з договором, а у вказаній справі, надання послуг системи АвтоТак спрямовано на придбання автомобіля. Однак, судами було застосовано санкції частини п'ятої статті 10 зазначеного вище закону за прострочення двохрічного строку на повернення чистих внесків, що підлягають поверненню у зв'язку з розірванням угоди.

1 листопада 2016 року ОСОБА_4 надіслав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ТОВ «Авто Просто», в яких зазначив, що відповідно до пункту 14.1 статті 14 додатку № 2 до угоди сторони домовилися, що наслідки невиконання зобов'язань сторін за угодою регулюються умовами угоди, а у випадку, не передбаченими ними, відповідними нормами чинного законодавства, тому оскільки договором передбачено лише порядок повернення коштів, а строк виконання зобов'язання не передбачено, суди обґрунтовано застосували статтю 530 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_4 у запереченнях на касаційну скаргу вказує, що законодавством відповідальність за повернення коштів покладається саме на адміністратора придбання товарів у групах шляхом зобов'язання створення ним відповідного фонду саме за рахунок такого адміністратора, адже відповідно до перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання фінансових послуг», фінансовим установам надано термін протягом року з дня набрання чинності цим законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього закону, який набрав чинності 9 січня 2012 року.

Тому, на думку позивача, невнесення змін до угод не звільняє відповідача від обов'язку формування резервного капіталу повернення коштів за рахунок свого прибутку замість договірного фонду, що формувався за рахунок учасників груп, а також граничного строку повернення коштів за розірваними договорами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживача та стягнення коштів, витребувано її з Рівненського районного суду Рівненської області та зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2017 року зазначену справу призначено до розгляду.

11 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 червня 2011 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду № 366876 з додатками, предметом якої є надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля КІА Soul вартістю 128 800 грн через систему придбання у групах, угода укладена шляхом підписання сторонами угоди, додатку № 1 та додатку № 2, які є невід'ємними частинами угоди (Т. 1, а.с. 4-12).

На виконання умов даної угоди позивач здійснював певні платежі, що підтверджується копіями квитанцій (Т. 1, а.с. 13-33).

5 листопада 2012 року, керуючись статтею4 угоди та пункту 13.1 статті 13 додатку № 2 до угоди позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання угоди та вимогою про повернення сплачених коштів. Відповідач своїм листом повідомив, що6 листопада 2012 року угода вважається розірваною. Однак кошти не повернув у зв'язку з тим, що в черзі є інші учасники, які розірвали угоди раніше. Кошти повертаються згідно пріоритетів, зазначених у пунктах13.4 та 13.5 додатку № 2 до угоди з Фонду для повернення коштів, який складається з 5% загальної суми, яка надходить щомісяця до Фонду групи.

У відповіді від 8 вересня 2015 року ТОВ «Авто Просто» на заяву позивача від 17 серпня 2015 року щодо розірвання вказаної угоди повідомило про розірвання угоди згідно статті 4 угоди та статті 13, пункту 13.1 додатку № 2 до угоди. Також, у відповіді зазначено, що поверненню підлягають чисті внески, розраховані відповідно до положень статті 13, пункту 13.3 додатка № 2 до угоди. Сплачені чисті внески, за вирахуванням відступного за відмову від угоди в розмірі 2 (двох) цілих чистих внесків, будуть повертатись за наданими заявником реквізитами із фонду для повернення коштів, що складається з 5 % від загальної суми, яка надходить щомісяця до фонду групи.

Відповідно до розділу 1 Визначення термінів додатку № 2 до угоди: «Цілий чистий внесок - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для формування чистого фонду та фонду для повернення коштів, і розмір якого розраховується шляхом ділення поточної ціни автомобіля на кількість внесків, передбаченому графіком внесків».

Згідно з пунктом 2.6. статті 2 додатку № 2 до угоди чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля.

З наданої ТОВ «Авто Просто» відповіді від 7 жовтня 2015 року вбачається, що поверненню підлягають кошти в сумі 31 391 грн 86 коп., яку позивач просив стягнути з ТОВ «Авто Просто».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з також з того, що у судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Авто Просто» зазначив, щоб повернути кошти Учаснику у групі № 24 - ОСОБА_4, ТОВ «Авто Просто» має повернути кошти ще 11 учасникам, які подали заяви про розірвання угод раніше за позивача. 10 учасникам цієї групи № 1126 вже виплачено кошти.

Апеляційний суд надав оцінку поясненням представника відповідача та письмовим доказам та дійшов висновку, що твердження представника відповідача є суперечливими, оскільки з наданого списку вбачається, що ОСОБА_4 в ньому перебуває під номером 12, тому його черга має наступити через 11 учасників.

Відповідно до статті 907 ЦК України, порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін.

Установлено, що укладена між сторонами угода розірвана за заявою позивача 6 листопада 2012 року.

Статтею 13 додатку № 2 до угоди сторони чітко визначили порядок і наслідки її розірвання.

Відповідно до пункту 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до угоди в першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав угоду внаслідок настання наступних непередбачених обставин, що виникли під час дії угоди: отримання ним інвалідності або смерті свого подружжя, або набуття учасником статусу безробітного. За вимогою ТОВ «Авто Просто» учасник зобов'язується надавати документи, які підтверджують виникнення вищезазначених обставин. За підтверджених обставин згідно з цим пунктом, учаснику повертаються сплачені чисті внески без вирахування відступного.

Згідно підпункту 13.4.2 пункту 13.4 статті 13 додатку № 2 у наступну чергу повертаються чисті внески тим учасникам, які розірвали Угоду, не посилаючись на обставини, викладені в попередньому пункті. При цьому, пріоритет у групі надається тому учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання угоди, а в разі, коли такі заяви було подано одночасно кількома учасниками, пріоритет надається учаснику, номер угоди якого є меншим.

За змістом положень пункту 13.4. статті 13 додатку № 2 до угоди, кошти повертаються в порядку, що побудована на принципі черговості.

Відповідно до статті 10 угоди підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї.

З такими умовами позивач погодився, підписуючи угоду.

У відповіді ТОВ «Авто Просто» від 28 вересня 2015 року щодо повернення сплачених коштів зазначено, що перед позивачем існує черга із 11 учасників, повернення чистих внесків яким відбуватиметься раніше, ніж позивачу.

Доводи касаційної скарги про позачергове стягнення не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційним судом встановлено, що виплата коштів ОСОБА_4 не призведе до позачергового повернення коштів позивачу.

Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку про порушення ТОВ «Авто Просто» граничного строку для повернення коштів за договором адміністрування фінансових активів придбання товарів у групах, який становить два роки з огляду на таке.

Пунктом 14.1 статті 14 додатку № 2 зазначено, що наслідки невиконання зобов'язань сторін за угодою регулюються умовами угоди, а у випадках, не передбачених ними, відповідними нормами чинного законодавства.

Як встановлено судами, граничний строк для повернення коштів умовами укладеної між сторонами угоди не передбачено. Водночас згідно з Ліцензійними умовами провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджені розпорядженням № 676 від 9 жовтня 2012 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, передбачено граничний дворічний строк для повернення коштів за розірваними договорами, який відповідачем було порушено.

Із змісту судових рішень випливає, що відповідач не надав судам першої та апеляційної інстанцій переконливих аргументів, чому він не може повернути кошти позивачу протягом тривалого часу, ураховуючи кількість осіб у черзі.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України з урахуванням зазначених вище норм матеріального права, принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), враховуючи встановлені судами обставини, з огляду на триваючий характер неповернення коштів відповідачем, погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову в частині зазначених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що на дату укладення та розірвання угоди не існувало закону, який визначав би послуги з адміністрування придбання товару в групах, як фінансові послуги, також як і не існувало нормативно-правового акта уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових не є такими, що дають підстави для скасування судових рішень з таких підстав.

Відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються такі послуги: адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Частину першу статті 4 доповнено пунктом 11-1 згідно із Законом № 3462-VI від 2 червня 2011, який набрав чинності 8 січня 2012 року.

Проте віднесення законом послуг, які згідно угоди надавав відповідач позивачу, до фінансових, після укладення угоди, не змінює зміст правовідносин, які виникли між сторонами. Крім того, угода була розірвана 6 листопада 2012 року під час дії закону, який визначав такі послуги як фінансові, а не приведення відповідачем саме на дату розірвання угоди своєї діяльності до вимог закону не змінює змісту правовідносин та природи надання послуг позивачу.

Разом з тим, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду обґрунтованими є доводи ТОВ «Авто Просто» у касаційній скарзі про те, що на правовідносини між сторонами не поширюється санкція, передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), суди виходили з того, що відповідачем порушено вимоги закону та договору (пункт 14.1 статті 14 додатку № 2) щодо граничного строку повернення коштів за договором адміністрування фінансових активів придбання товарів у групах, який становить два року.

Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до положень пункту 13.1 статті 13 додатку № 2 угоди за заявою позивача від 5 листопада 2012 року, що підтверджується відповіддю від 8 вересня 2015 року ТОВ «Авто Просто», угоду укладену між сторонами розірвано.

Згідно частин другої, третьої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сума чистих внесків, що підлягає поверненню, згідно з пунктом 13.3 статті 13 угоди та з урахуванням відповіді відповідача від 7 жовтня 2015 року, складає 31 391, 86 грн.

Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Аналіз зазначених положень закону та встановлені фактичні обставини дають підстави дійти висновку про неможливість застосування санкції, передбаченої частиною п'ятою статті 10 Закону, до спірних правовідносин, адже з моментудосягнення сторонами домовленості про розірвання укладеної між сторонами угоди надання послуг ТОВ «Авто Просто» припинено, а грошові кошти, сплата яких передбачена пунктом 13.3 статті 13 угоди, є одноразовою виплатою при її розірванні, а не наданням послуг.

Тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення пені у розмірі трьох відсотків на підставі частини п'ятої статті 10 Закону необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині, оскільки суди неправильно застосували зазначену норму матеріального права.

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до підпункту б) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Тому з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Авто Просто» підлягає стягненню судовий збір, сплачений товариством за подання апеляційної та касаційної скарг з урахуванням скасування судових рішень у частині вирішення вимоги про стягнення пені у розмірі трьох відсотків на підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись статтями 400, 409, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 рокув частині задоволення позову про стягнення пені у розмірі трьох відсотків в сумі 3 864 грн скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» 1 032 грн 24 коп., понесених ним судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик