Справа №479/984/17 12.03.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 479/984/17
Номер провадження 22-ц/784/309/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача - Приходченка В.І.,

відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Кривоозерського професійного аграрного ліцею рішення, яке ухвалене Кривоозерським районним судом Миколаївської області під головуванням судді Кондрачука А.П., в приміщенні того ж суду 12 грудня 2017 року о 13 годині 56 хвилині, у цивільній справі за позовом Кривоозерського професійного аграрного ліцею до ОСОБА_3 про стягнення вихідної допомоги, нарахованої при звільнені працівника,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року Кривоозерський професійний аграрний ліцей звернувся до Кривоозерського районного суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення вихідної допомоги, нарахованої при звільнені працівника.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_3 до 31 серпня 2016 року перебував з позивачем у трудових відносинах, обіймаючи посаду старшого майстра виробничого навчання.

Наказом №135-к від 31 серпня 2016 року Кривоозерського професійного аграрного ліцею ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв'язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

У зв'язку із звільненням і відповідно до положень ст.44 КЗпП України, відповідачу було виплачено вихідну допомогу у розмірі 4 356 грн. 22 коп.

ОСОБА_3 оскаржив таке звільнення у судовому порядку.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2016 року вищезазначений наказ про звільнення скасовано, ОСОБА_3 поновлено на посаді старшого майстра виробничого навчання Кривоозерського професійного аграрного ліцею з 31 серпня 2016 року, та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5 940 грн.

Посилаючись на викладені обставини й відмову відповідача повернути безпідставно отриману у вигляді вихідної допомоги грошову суму, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 вищезазначену суму за судовим рішенням.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог Кривоозерського професійного аграрного ліцею відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за приписами ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, судове рішення мотивовано тим, що позивачем не було надано докази відповідно до викладених обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, зокрема факту недобросовісного набуття спірних коштів. Кошти відповідачу виплачені роботодавцем добровільно як вихідна допомога, тому підстави для застосування положень ст.1215 ЦК України відсутні.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з такими висновками районного суду погоджується, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що наказом за №135-к «Про звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату» від 31 серпня 2016 року Кривоозерського професійного аграрного ліцею ОСОБА_3, старшого майстра, звільнено з 31 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням штату працівників і відмовою переведення на іншу роботу на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.27-28).

Згідно довідки №348 від 10 листопада 2017 року вищевказаного навчального закладу про нарахування та виплату вихідної допомоги та інших виплат ОСОБА_3 за період з 31 серпня 2016 року по 30 листопада 2016 року, та відомостей на видачу заробітної плати за серпень 2016 року 2 половина та жовтень 2016 року 2 половина, відповідачу нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 4 356 грн. 22 коп. (а.с.14, 15-16).

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2016 року задоволено частково позовні ОСОБА_3 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, надання робочого місця та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Скасовано наказ №135-к від 31 серпня 2016 року Кривоозерського професійного аграрного ліцею щодо звільнення ОСОБА_3 з 31 серпня 2016 року за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Поновлено останнього на посаді старшого майстра виробничого навчання Кривоозерського професійного аграрного ліцею з 31 серпня 2016 року та стягнуто з Кривоозерського професійного аграрного ліцею на користь ОСОБА_3 5 940 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів. В решті позову відмовлено (а.с.4-8).

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що оскільки працівник ОСОБА_3 за судовим рішенням був поновлений на роботі та йому виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5 950 грн, сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, то кошти виплачені працівнику як вихідна допомога є безпідставно набутими останнім і такими, що підлягають поверненню.

За правилами ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (діє презумпція правильності розрахунку та добросовісності набувача), отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Грошова виплата (мінімальний розмір вихідної допомоги, передбачений статтею 44 КЗпП України), що є предметом спору, у справі яка переглядається, відповідно до положень пункту 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року №5, не відноситься до заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, однак є допомогою, а отже на неї поширюються дія п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України.

Тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов'язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, районний суд не встановив факт недобросовісності працівника та вважав цей факт недоведеним.

Зокрема, у правовідносинах, що склалися між сторонами, вбачається, що відповідача було звільнено з посади старшого майстра виробничого навчання згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №135-К від 31 серпня 2016 року (у зв'язку з необхідністю, станом на 01 вересня 2016 рок, приведення штатного розпису Кривоозерського професійного аграрного ліцею до наказу Міністерства освіти та науки України №1204 від 06 грудня 2010 року (зі змінами, внесеними згідно наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту №765 від 02 липня 2012 року «Про затвердження Типових штатних нормативів професійно - технічних закладів»)).

Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була йому нарахована автоматично у зв'язку із звільненням та не потребувала від працівника якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними.

Крім того колегія суддів вважає, що виплата ОСОБА_3 вихідної допомоги здійснена позивачем відповідно до норм чинного трудового законодавства та добровільно (протилежного не встановлено).

Отже, не зважаючи на те, що після поновлення відповідача на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в силу ст.1215 ЦК України ці кошти не підлягають поверненню Кривоозерському професійного аграрному ліцею.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 22 січня 2014 року справа №6-151цс13.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кривоозерського професійного аграрного ліцею - залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 13 березня 2018 року