Справа № 315/212/18
Номер провадження № 2/315/148/18
23 березня 2018 року м. Гуляйполе
Гуляйпільський районний суд Запорізької області в складі головуючого: судді Телегуз С.М., при секретарі Дмитренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобовязався повернути готівкою в строк до 16 січня 2017 року. Відповідно до п.7 Договору, відповідач також зобов`язується сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву, просить розглянути справу без його участі, прохає суд позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у свою відсутність не надав.
Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута за останнім відомим місцем реєстрації відповідача в заочному порядку, на підставі наявних в ній доказах, проти чого не заперечує представник позивача в письмовому клопотанні.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 16.01.2013 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 50 000грн., з кінцевим терміном поверненням 16.01.2017 року, що підтверджується копією вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 35, яка є в матеріалах справи (а.с. 10). Проте дане зобов'язання виконано не було.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, відповідно до п.7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16, частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України 6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, що становлять 962,35 грн.
Керуючись ст. ст. 19, 27, 76-83, 133, 141, 223, 247, 258-259, 264-265, 268, 280-284, 289, 354 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії СЮ № 270770, виданий Гуляйпільським РВУ МВС України в Запорізькій області 09.10.2012 року, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати, повязані з оплатою судового збору в сумі 962,35 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Копію заочного рішення направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням не пізніше двох днів з дня його проголошення.
Суддя: ОСОБА_4