Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 303/1042/16-ц

провадження № 61-11242св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О.(суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство Центральна районна аптека № 4 м. Мукачеве,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 у складі головуючого судді Гутій О. В., додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 липня 2016 року у складі головуючого судді Кость В. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 серпня 2016 року у складі суддів: Куцина М. М., Бисаги Т. Ю., Павліченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства Центральна районна аптека № 4 (далі - КП ЦРА № 4) про стягнення компенсації за невикористану відпустку, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1968 року вона працює в системі обласного виробничого об'єднання «Фармація» (далі - ОВО «Фармація»), з 1977 року - завідуючою аптечним пунктом № 1 КП ЦРА. У 1977 році організувала при поліклінічному відділенні Мукачівської ЦРЛ згідно з вимогами МОЗ аптечний пункт як державне підприємство підрозділу КП ЦРА № 4 ОВО «Фармація», який функціонував до цього часу, та де вона працювала 37 років. Також зазначала, що в травні 2014 року сплатила згідно з договором за технічну оцінку робочого кабінету 500,00 грн з розрахунком на те, що підприємство поверне їй цю суму, однак цих грошей їй повернуто не було. Крім цього, 29 вересня 2014 року згідно з Договором № 1 нею було внесено 2,000 грн власних коштів як кредит у КП ЦРА № 4 для закупки ліків, які також повернуто не було. Таким чином, відповідачем систематично порушуються її права, свободи та інтереси, а саме: без її згоди самовільно і упереджено вирішується система оплати праці як відрядна (від товарообігу). Також нею не були використані з серпня 2013 року чергові відпустки, а відповідачем не виплачено компенсацію за їх невикористання.

У зв'язку з наведеним позивач просила стягнути з відповідача на її користь 2,000 грн та 500,00 грн за борги за договорами; недоплату заробітної плати підприємством до рівня мінімальної, як фармацевта або завідуючої аптечним пунктом за 2014 рік - 9 202,00 грн та за 2012-2013 роки - 8,000 грн; компенсацію за невикористані відпустки за три періоди - 4 677,00 грн.

У подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила суд зобов'язати відповідача провести належні їй виплати за дні тимчасової непрацездатності відповідно до листка непрацездатності серії АГИ № 303718 з 08 вересня 2014 року до 12 вересня 2014 року; зробити відрахування до ДПІ згідно з виплаченою їй заробітною платою щомісячно за 2015 рік, здати персоніфікацію за 2015 рік та стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 5,000 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з КП ЦРА № 4 на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік. Зобов'язано КП ЦРА № 4 провести ОСОБА_4 оплату відповідно до листка непрацездатності серії АГИ № 303718. Стягнуто з КП ЦРА № 4 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 2,000 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів надання позивачу відпустки за 2014 рік або виплату компенсації за невикористану відпустку за цей період при її звільненні 05 січня 2015 року відповідачем суду не надано, тому з нього підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку за 2014 рік. Позивачу було видано листок непрацездатності серії АГИ № 303718, згідно з яким ОСОБА_4 перебувала на амбулаторному лікуванні з 08 вересня 2014 року до 12 вересня 2014 року. Цей листок непрацездатності був поданий до КП ЦРА № 4 31 грудня 2014 року, однак з матеріалів справи та показань сторін встановлено, що ці дні тимчасової непрацездатності позивача не були оплачені. Такими діями відповідача ОСОБА_4 завдано моральної шкоди у розмірі 2,000 грн. Позовні вимоги про повернення сплачених позивачем коштів у сумі 500 грн за договором про технічну оцінку робочого кабінету та 2 тис. грн. внесених нею як кредит для закупки ліків не доведені, оскільки не подано відповідних договорів та фінансових документів про сплату власних коштів за такими договорами.

Відмовляючи у частині позовних вимог щодо компенсації за невикористані дні відпустки, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до фінансових документів позивачеві були надані відпустки за 2012-2013 роки, проведено нарахування та виплату коштів, тому відсутні правові підставі для компенсації.

Також суд першої інстанції вважав, що позивач відповідно до штатного розпису працювала за відрядною формою оплати праці і розмір її посадового окладу становив 10 % від товарообігу. Матеріали справи не містять доказів, що позивачу повинна була виплачуватися заробітна плата в іншому розмірі, ніж в тому, що встановлений штатним розписом для посади, яку вона обіймала.

Відмовляючи у частині позовних вимог щодо покладенніяна відповідача зобов'язання здійснити відрахування до ДПІ згідно з виплаченою заробітною платою щомісячно за 2015 рік та здачі персоніфікації за 2015 рік, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 травня 2015 року на користь ОСОБА_4 стягнуто мінімальний посадовий оклад за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2014 року до 14 травня 2015 року, і згідно з платіжними дорученнями № 3757 відповідачем було сплачено єдиний соціальний внесок за ОСОБА_4 у розмірі 2004,83 грн, № 3750 - 4 922,63 грн прибутковий податок із заробітної плати за ОСОБА_4

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 липня 2016 року абзац другий резолютивної частини рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року у справі № 303/1042/16-ц викладено в такій редакції: «Стягнути з комунального підприємства Центральна районна аптека № 4 на користь позивача ОСОБА_4 суму 574,18 грн. (п'ятсот сімдесят чотири гривні 18 коп.) компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік». Абзац третій резолютивної частини рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року у справі № 303/1042/16-ц викладено в такій редакції: «Зобов'язати відповідача комунальне підприємство Центральна районна аптека № 4 провести позивачу ОСОБА_4 оплату згідно з листком непрацездатності серії АГИ № 303718 у сумі 167,71 грн. (сто шістдесят сім гривень 71 коп.)».

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року не вказано точних сум, які підлягають стягненню з відповідача у виді компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік та оплати згідно з листком непрацездатності серії АГИ № 303718 за період з 08 по 12 вересня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 серпня 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Суд апеляційної інстанції повністю погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати вказані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не проаналізували матеріали справи щодо проведення з нею розрахунків із заробітної плати за 36-ти годинний робочий тиждень, а не за 30-ти годинний, у розмірі 10 % від товарообігу, але не менше мінімальної заробітної плати; неправильно вирахували податки за платіжними дорученнями № 3750, № 3757; неправильно провели розрахунок компенсації за невикористану відпустку; безпідставно не повернули їй 2,000 грн відповідно до Договору від 29 вересня 2014 року № 1.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_4 з 1968 року перебувала у трудових відносинах із Закарпатським обласним аптекоуправлінням, а у період з 21 березня 1977 року до 3 травня 1977 року працювала на посаді завідуючої філіалом при поліклінічному відділенні Мукачівської ЦРЛ.

У період з 04 травня 1987 року до 05 січня 2015 року позивач працювала завідуючою аптечним пунктом № 1 КП ЦРА № 4 при міській поліклініці м. Мукачеве.

Наказом КП ЦРА № 4 від 05 січня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з роботи за прогул.

Відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року позивача було поновлено на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП ЦРА № 4 при міській поліклініці м. Мукачеве.

Згідно із рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2015 року з КП ЦРА № 4 стягнуто на користь ОСОБА_4 5 130,72 грн (з урахуванням обов'язкових платежів і зборів) середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.

На час звернення позивача до суду з позовом заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року не виконане.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статей 2-4 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі штатним розписом КП ЦРА № 4, затвердженим 28 грудня 2012 року, який діяв з 01 січня 2013 року, посадовий оклад завідуючого фармацевта вищої категорії аптечного пункту № 1 становив 10 % від товарообігу.

Відповідно до штатного розпису КП ЦРА № 4, затвердженого 01 серпня 2014 року, який діяв з 01 серпня 2014 року, посадовий оклад завідуючого фармацевта вищої категорії аптечного пункту № 1 становив 10 % від товарообігу, проте не нижче мінімальної заробітної плати.

Між адміністрацією КП ЦРА № 4 і трудовим колективом м. Мукачева та Мукачівського району 14 червня 2013 року було укладено колективний договір, у пункті 2 розділу IV якого визначено, окрім іншого, що зарплата нараховується за результатами роботи кожної аптечної установи за попередній місяць.

Згідно з довідкою, наданою відповідачем, від 29 лютого 2016 року № 26/2016 про нараховану заробітну плату ОСОБА_4 за 2012 рік, за січень-грудень 2012 року позивачу була нарахована заробітна плата у сумі 11 921,64 грн, середньоденна зарплата складає 64,10 грн, у погодинному розмірі - 10,68 грн.

У довідці відповідача від 29 лютого 2016 року № 27/2016 про нараховану заробітну плату ОСОБА_4 за 2013 рік зазначено, що позивачу була нарахована заробітна плата за січень-грудень 2013 року у розмірі 15 628,85 грн, середньоденна зарплата складає 95,30 грн, у погодинному розмірі - 15,88 грн.

Відповідно до довідки КП ЦРА № 4 від 29 лютого 2016 року № 29/2016 про нараховану заробітну плату ОСОБА_4 за 2014 рік, за січень-грудень 2014 року позивачу була нарахована заробітна плата 8 948,66 грн, середньоденна зарплата складає 84,42 грн, у погодинному розмірі - 14,07 грн.

З урахуванням викладеного суди дійшли правильних висновків про те, що позивачу заробітна плата за 2012-2013 роки нараховувалася та була повністю виплачена відповідно до займаної посади, визначеного розміру та форми оплати, та була не меншою від мінімальної заробітної плати за зазначений період, а тому правові підстави для покладення на відповідача обов'язку про стягнення недоплаченої заробітної плати з відповідача за зазначений період відсутні.

Відповідно до статті 74 КЗпП Українигромадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 79 КЗпП Українивизначено, що невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року,

але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно зі статтею 83 КЗпП Україниу разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Наказом КП ЦРА № 4 від 03 червня 2013 року № 39 року позивачу надано відпустку за 2012 рік на 31 календарний день з 06 червня 2013 року.

Наказом відповідача від 09 липня 2013 року № 49 позивачу надано відпустку за 2013 рік на 31 календарний день з 09 липня 2013 року.

Відповідно до довідки відповідача від 29 лютого 2016 року № 27/2016 про нараховану заробітну плату ОСОБА_4 за 2013 рік вказані відпустки були оплачені.

Тому суди попередніх інстанцій правильно вважали, що відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_4 компенсації за невикористані відпустки у 2013 році.

При цьому у матеріалах справи не міститься відомостей про надання позивачу відпустки за 2014 рік або виплату компенсації за невикористану відпустку за цей період при її звільненні 05 січня 2015 року.

Таким чином, на відповідача правильно покладено обов'язок щодо виплати грошової компенсації ОСОБА_4 за невикористану відпустку за 2014 рік.

Також з матеріалів справи убачається, що позивач відповідно до листка непрацездатності серії АГИ № 303718 перебувала на амбулаторному лікуванні з 08 вересня 2014 року до 12 вересня 2014 року.

Згідно з довідкою КП ЦРА № 4 № 45/2015 про нараховану заробітну плату ОСОБА_4 за 2014 рік дні тимчасової непрацездатності позивача оплачені не були.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року № 439 «Про затвердження Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації» (чинної на час видачі листка непрацездатності) оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі провадиться

за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності. Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення цієї позовної вимоги ОСОБА_4

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судами попередніх інстанцій, з урахуванням роз'яснень, викладених у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та принципу розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача стягнуто відшкодування завданої їй моральної шкоди у розмірі 2,000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не дотримавшись наведених норм законодавства, позивач не надала належних доказів, які б давали підстави для повернення їй 500,00 грн за договором про технічну оцінку робочого кабінету та 2,000 грн за внесення нею власних коштів як кредиту для закупки ліків.

Також судами було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік, про зобов'язання відповідача здійснити відрахування до ДПІ згідно з виплаченою позивачу заробітною платою щомісячно за 2015 рік та здачі персоніфікації за 2015 рік, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо фактичного виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року про поновлення позивача на роботі та, відповідно, про виплату їй заробітної плати.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року, додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 липня 2016 року та Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик