АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/6880/16-ц Головуючий І інстанції - Березовська І.В.
Провадження № 22ц/790/770/18 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлака І.В.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року (суддя Березовська І.В.) у цивільній справі № 635/6880/16-ц за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, -

встановив:

22.09.2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України ( далі - МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просило відшкодувати в порядку регресу витрати, пов'язані з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 27231 грн. 48 коп., вказуючи, що 08 листопада 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Skoda», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3, автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля «ЗАЗ Daewoo», державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_6

В результаті вказаної ДТП завдані матеріальні збитки, оскільки були пошкоджені транспортні засоби.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2014 року та постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач стверджував, що у водія ОСОБА_5 на момент ДТП був чинний поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у відповідача ОСОБА_3 такий поліс, начебто, був відсутній. Вказував, що за таких обставин на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу, не була застрахована.

Позивач стверджував, що так як ОСОБА_3 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, то ОСОБА_5 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування шкоди, заподіяної йому у вищезазначеній ДТП і МТСБУ виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 500000 грн,, виходячи з того, що ОСОБА_3 добровільно збитки не відшкодував, а розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб автомобіль «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2,склав 54462,96 гривень.

В подальшому, вказував позивач, після отримання копій постанов суду, якими встановлена обопільна вина учасників ДТП, позивач звернувся до ОСОБА_5 з проханням повернути частину безпідставно отриманих коштів у розмірі 22278,52 грн., оскільки останні повинні нести відповідальність в рівних частинах, тобто в розмірі 50% від суми завданих збитків кожний, а тому ОСОБА_5 мав би отримати від позивача відшкодування в розмірі 27231,48 грн. замість виплачених йому 50000 грн.

Оскільки ОСОБА_3 добровільно вказану суму не повернув, змушений звернутися з вказаним позовом до суду.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року позов МТСБУ задоволено. Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_3 на користь МТСБУ 27231, 48 грн. в порядку регресної вимоги відшкодування витрат, пов'язані з виплатою страхового відшкодування та судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1378 гривень, а всього - 28 609 грн. 48 коп.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 листопада 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує: що суд не сприяв повному і об'єктивному розгляду справи; що будь яких підстав МТСБ України для виплати страхового відшкодування ОСОБА_5 взагалі не мала, і як наслідок, відповідно до ч.І ст.1191 ЦК України, не має права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Також представник відповідача посилалася на те, що суд першої інстанції при ухвалені заочного рішення від 27.12.2016 року не з'ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов до помилково висновку про доведеність позову, не маючи для цього доказів, внаслідок чого сталося порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме - стаття 9 Закону № 1961-1У, якою встановлено, що страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування в межах обов'язкового ліміту відповідальності страховика, що становила на момент ДТП, та ст. 1194 ЦК України, якою визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, надала додаткові докази на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що автомобіль, яким кервав ОСОБА_3 під час ДТП був застрахований і ця обставина була відома суду як з матеріалів справи на час ухвалення рішення, так і з наданої до суду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, яку суд безпідставно залишив без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, повідомлявся про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином, надав суду апеляційної інстанції заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, зазначив, що проти апеляційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України ( в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 08 листопада 2013 року о 16 годині 40 хвилин ОСОБА_5, керуючи автомобілем Мітсубісі, держномер АХ0991ВН, по пр. Гагаріна в районі перехрестя вул. Кірова в м. Харкові відповідно до дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Шкода, держномер АХ8053ЕВ, під керуванням водія ОСОБА_3, водій ОСОБА_5 своїми діями порушив п. 12.3 ПДР України.

В свою чергу ОСОБА_3 08 листопада 2013 року о 16 годині 40 хвили, керуючи автомобілем Шкода, держномер АХ8053ЕВ, рухаючись по пр. Гагаріна, порушивши вимог п.16.6 ПДР України, на перехресті з вул. Кірова в м. Харкові, при виконанні повороту ліворуч не надав дорогу автомобілю Мітсубісі, держномер АХ0991ВН, під керуванням водія ОСОБА_5, який рухався в зустрічному напрямку, та допустив з ним зіткнення, після чого зіткнувся з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_6

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2014 року та постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року відповідача ОСОБА_3 та водія ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. У відношенні ОСОБА_5 та ОСОБА_3 адміністративне провадження про притягнення їх до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України, закрито в зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постанова Комінтернівського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2014 року суду набрала законної сили та відповідно до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України (ч. 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи), є преюдиціальною при розгляді цієї справи.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08 листопада 2013 року, транспортний засіб марки «Mitsubisha Lancer», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_5, зазнав механічних пошкоджень.

Автомобіль «Mitsubisha Lancer» пошкоджено як з вини ОСОБА_3, так і з винив власника цього автомобіля - ОСОБА_7

Згідно звіту №29/01/2014 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 29 січня 2014 року матеріальний збиток, завданий власникові автомобілю НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП складає 105087,80 гривень.

За звітом № 44/01-2014 дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 31 січня 2014 року вартість утилізації автомобілю «Mitsubisha Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 50627,84 гривень.

Матеріальний збиток, що завданий власнику автомобіля «Mitsubisha Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2, становить 54462,96 гривень.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована за полісом серії АС/4590378, діючим на 08.11.2013 року, в СТ з ДВ «Гаранта».

21 грудня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і 05 березня 2014 року позивачем виплачено на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмірі 50000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №5580 від 05 березня 2014 року та довідкою МТСБУ № 1 від 17 лютого 2014 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право зворотної вимоги до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування, оскільки відповідач ОСОБА_3 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Однак з таким рішенням судова колегія не може погодитися у зв'язку з неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, справа розглянута судом першої інстанції 27 грудня 2016 року без відповідача ОСОБА_3, за відсутністю даних про отримання ним копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками, а також за відсутністю даних про час та місце розгляду справи.

Тобто, суд вирішив питання про права та обов'язки особи, яка не тільки не повідомлена про час та місце розгляду справи, а взагалі не знала про наявність у3 суді такої справи.

Суд не забезпечив виконання завдань, передбачених ст.1 ЦПК України, не забезпечив розгляд справи на засадах змагальності (ст.10 ЦПК), допустив неповноту з'ясування обставин, які мають значення для справи, і, як наслідок неправильно застосував норми матеріального права, за якими має вирішуватися даний спір.

Так. до сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до положень пунктів 1.4. та 1.7. ст.. 1 Закону № 1961-IV забезпеченим транспортним засобом, є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, а саме страхувальником та іншими особами, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

У разі зміни власника, відчуження забезпеченого транспортного власника, договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії, права та обов'язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність ( ст. 20-1 Закону № 1961-IV).

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.п. «а», п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Статтею 60 ЦПК (в редакції на час розгляду справи, далі за текстом - ЦПК України) закріплено правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Skoda Octavia» ( номер шасі( кузова,рами) НОМЕР_4) був забезпеченим транспортним засобом за полісом АЕ/0800758 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за строком дії з 02.04.2013 по 01.04.2014 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26.07.2013р. автомобіль марки «Skoda Octavia» (номер шасі (кузова,рами) НОМЕР_4) зареєстрований за ОСОБА_3

Тобто, з 26.07.2013 р. право власності на автомобіль було зареєстровано за відповідачем, а отже права та обов'язки страхувальника перейшли до ОСОБА_3, як до особи, яка прийняла цей транспортний засіб у свою власність.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 також було достовірно відомо про існування чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності вищевказаного автомобіля, що підтверджується його особистими письмовими поясненнями до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» від 12.11.2013 року. (а.с.5).

Отже, твердження позивача про відсутність у ОСОБА_3 на час скоєння ДТП полісу обов'язкового страхування та стосовно того, що наданий до суду поліс обов'язкового страхування АЕ/0800758 виданий не на автомобіль марки «Skoda Octavia», а на інший транспортний засіб, спростовуються належними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Доводи позивача, з якими погодився і суд першої інстанції, про те, що на момент ДТП відповідача ОСОБА_3 керував транспортним засобом за відсутністю на нього договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на день скоєння ДТП не відповідають дійсності.

Крім того, відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилався позивач, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди).

Деліктне зобов'язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов'язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Разом з тим правила регулювання таких зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов'язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову з тієї підстави, що позивач набув право зворотної вимоги до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ст.376 ЦПК України (в ред. Закону України №2147-V111 від 03.10.2017р.) підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Враховуючи, що в позові відмовлено та апеляційна скарга судом апеляційної інстанції задоволена, за правилами ч.1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України , понесені ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1515,00 грн. необхідно стягнути на його користь з позивача, а також з позивача підлягає стягненню недоплачений відповідачем судовий збір на користь держави у сумі 80 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування - відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 (лдна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави судовий збір у розмірі 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В.Бурлака

В.Б.Яцина