РІШЕННЯ

іменем України

23 березня 2018 рокуСправа №451/1383/17
Провадження № 2/451/181/18

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

з участю: секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області та ОСОБА_4 про визнання права власності на частки в житловому будинку з господарськими та надвірними спорудами, в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року до суду із позовною заявою звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до вимог якої, просять визнати за ними право власності по 1/2 частини житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений 17 березня 1998 року секретарем виконкому Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_5, який помер 29 липня 2002 року.

В обґрунтування позову посилається на обставини, що 29 липня 2002 року помер ОСОБА_6 - батько ОСОБА_2 та дід ОСОБА_3, який за життя розпорядився своїм майном і, зокрема склав заповіт, що посвідчений 17 березня 1998 року секретарем виконкому Сморжівської сільської ради Радехівського району та згідно якого заповів позивачам в рівних частинах житловий будинок в с.Щуровичі з господарськими будівлями та все інше майно, яке буде належати йому на час смерті.

У визначений законом шестимісячний строк позивачі звернулись до державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області із заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно.

Від так, за поданими заявами нотаріусом заведено спадкову справу стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Поряд з цим, нотаріусом постановою від 03.10.2017 року відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі Радехівського району, оскільки вказане на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, так як за життя спадкодавець не зареєстрував своє право власності на вказаний житловий будинок.

Зазначають, що фактичним власником та головою двору вказаного житлового будинку вважався ОСОБА_5, статус даного двору «робітничий», нерухомість зведена у 1974 році та складається із трьох кімнат, кухні, двох коридорів, кладової і загальна площа такого становить 86,5 м.кв.

Також позивачі наголошують, що відповідно до даних Свідоцтва про забудову в сільських населених пунктах Української РСР №43, забудівником спірного будинковолодіння був ОСОБА_5.

Крім цього, згідно Акту, затвердженим архітектором Радехівського району Львівської області від 25 березня 1969 року, ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку площею 1134 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку, а також погоджено план земельної ділянки.

Та обставина, що право власності на вказаний житловий будинок по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі Радехівського району Львівської області не реєструвалось, також підтверджується довідкою КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 31.08.2017 року №4378 та відповідним витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таким чином через відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів, позивачі не мають змоги реалізувати свої спадкові права у позасудовому порядку, а тому вимушені звертатись до суду про визнання права власності на спадкове майно, порядку спадкування за заповітом.

Із посиланням на норми матеріального права, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, позивачі вимоги просять задоволити, визнавши їх власниками по 1/2 частині спірного будинковолодіння.

Позивачі та їх представник у судовому засіданні вимоги підтримали та виклали свої обґрунтування аналогічно, зазначеним у заяві (а.с.4-6). Окрім цього, представник позивача клопотала розподіл судових витрат не здійснювати. Позов просять задоволити.

Представник відповідача Сморжівської сільської ради Радехівського району у судове засідання не зявився. Надавши суду заяву із визнанням вимог, просив розгляд справи здійснити за його відсутності (а.с.48).

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав та пояснив, що погоджується із волею спадкодавця ОСОБА_5, який розпорядившись своїм майном, заповів таке його братові та дочці.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 помер 29 липня 2002 року (а.с.15).

Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР.

Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_5, регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР.

У відповідності до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Із заповіту ОСОБА_5, посвідченого 17.03.1998 року секретарем виконкому Сморжівської сільської ради Радехівського району вбачається, що спадкодавець належний йому на праві власності жилий будинок, що розташований у с.Щуровичі Радехівського району, а також усі свої майнові і немайнові права заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частинах (а.с.17).

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Факт прийняття спадщини, шляхом звернення спадкоємців до нотаріуса із відповідними заявами та у встановлений законом строк, стверджується даними державного нотаріуса (а.с.18).

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року.

Рік побудови та введення житлового будинку в експлуатацію зазначався в погосподарських книгах, що на часі виникнення спірних відносин були особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в УРСР.

Так згідно витягів із погосподарських книг с.Щуровичі вбачається, що житловий будинок по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі побудований в 1974 році (а.с.34-40).

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.48 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва і діяли до вступу в дію Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963 року №1540-ІV.

Зокрема за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-137цс13.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 РОКУ.

У відповідності до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них..., який затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 13.06.2012 року №304, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Окрім даних про нерухоме майно (розташування, площі тощо) садибний (індивідуальний) житловий будинок №25, що розташований по вулиці Зелена у с.Щуровичі Радехівського району, зазначених у технічному паспорті, виданому 04.09.2017 році КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», у даному документі значиться також і рік побудови такого 1974 (а.с.21-24).

Згідно даних, викладених у довідці КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» №4378 від 31.08.2017 року, відомості про реєстрацію будинку №25 по вул.Зелена у с.Щуровичі Радехівського району на праві власності, відсутні (а.с.20).

У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймаються до уваги обставини визнання вимог представником відповідача та ОСОБА_4 і така позиція учасників справи, із врахуванням обставин констатованих судом, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Приймаючи до уваги вищенаведене, правомірність набуття ОСОБА_5 за життя права на володіння будинком з господарськими та надвірними спорудами в с.Щуровичі по вулиці Зелена,25 Радехівського району, дані про позивачів, які є спадкоємцями по заповіту та прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, відсутність відомостей про наявність інших можливих претендентів на спадкове майно, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ініціаторів звернення до суду щодо визнання права в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У розумінні клопотання представника позивачів, суд вважає за можливе не здійснювати розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.10,12,13,81,89,258-259,263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений 17 березня 1998 року секретарем виконкому Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_5, який помер 29 липня 2002 року.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами по вулиці Зелена,25 в с.Щуровичі Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений 17 березня 1998 року секретарем виконкому Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_5, який помер 29 липня 2002 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийОСОБА_8