Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/516/18 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В позові зазначено, що вона працювала на посаді старшої сестри медичної проктологічного відділення КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради з 2008 року по день звільнення.

31 травня 2017 року її було ознайомлено з наказом про її звільнення від 30.05.2017 року з посади старшої сестри медичної проктологічного відділення за основною посадою та за посадою за сумісництвом - у зв'язку з скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним посилаючись на те, що при звільненні відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі та проігнорував лист Виборного органу Первинної профспілкової організації Вільної профспілки медичних працівників України КУ «ЗОКЛ» ЗОР щодо непогодження звільнення ОСОБА_3

Посилаючись на ці обставини, просила визнати незаконним її звільнення з посади старшої сестри медичної проктологічного відділення КУ «ЗОКЛ» ЗОР, визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КУ «ЗОКЛ» ЗОР від 30.05.2017 року № 103-О, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 829 грн. 99 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при звільненні відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі та проігнорував лист Виборного органу Первинної профспілкової організації Вільної профспілки медичних працівників України КУ «ЗОКЛ» ЗОР щодо непогодження звільнення ОСОБА_3

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу головного лікаря Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради № 201 від 14.03.2017 року «Про реорганізацію (перепрофілювання ліжкового фонду, об'єднання (злиття) проктологічного відділення і хірургічного відділення» - (далі - Наказ 201) розпочато реорганізацію хірургічного відділення і проктологічного відділення КУ «ЗОКЛ» ЗОР, шляхом об'єднання та організації хірургічного відділення з центром проктології.

ОСОБА_3 з 2008 року по день звільнення - 31.05.2017 року працювала в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради та Наказом головного лікаря Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради № 103-О від 30 травня 2017 року Шишки І.В., була звільнена з посади старшої сестри медичної проктологічного відділення за основною посадою та за посадою по сумісництву, у зв'язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З наказом про звільнення ОСОБА_3 була ознайомлена 31.05.2017 року, про що свідчить її підпис на наказі. Того ж дня до трудової книжки позивача було внесено запис про звільнення з вказаної вище підстави.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням своєчасного попередження про скорочення штату, відмови позивача на переведення на іншу посаду та наявність іншого більш кваліфікованого працівника, якість та продуктивність роботи якого не викликає нарікань як зі сторони пацієнтів так і зі сторони медичного персоналу закладу, наявна відсутність у діях відповідача порушень трудового законодавства, а отже звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За змістом ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 завчасно була попереджена про наступне звільнення: листами-пропозиціями від 17.03.2017 року та від 05.05.2017 року їй було запропоновано іншу роботу, але остання відмовилася засвідчити особистим підписом дані листи, про що були складено акти відповідно 17.03.2017 року та 05.05.2017 року.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_3 отримала попередження про майбутнє вивільнення і пропозицію іншої роботи від 17.03.2017 року, де вказані та запропоновані вільні аналогічні посади згідно одержаної кваліфікації за спеціальністю «Медична сестра», а саме - запропоновано вакантні посади сестри медичної поліклініки, сестри медичної перев»язувальної і сестри медичної процедурного кабінету хірургічного відділення з центром проктології, сестри медичної відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, позивач ОСОБА_3 прочитала і повернула заступнику головного лікаря з кадрів Божко Н.М. Засвідчити особистим підписом одержання попередження з пропозицією іншої роботи відмовилася, про що складено акт на повторну пропозицію іншої роботи. 05.05.2017 року позивач ОСОБА_3 знову надала відмову від запропонованих вакантних посад та від підпису відмовилась, про що складено працівниками відповідача акт відмови від 05.05.2017 року.

Отже, установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач та що їй було запропоновано низку інших наявних на підприємстві вакансій і остання відмовилась від переведення на цю роботу, проігнорувавши звернення відповідача з цього приводу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України.

При цьому, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 також вказувала на те, що при звільненні відповідачем не було ураховане її переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З наведеної норми вбачається, що при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано не взяв до уваги вище наведені посилання позивача, оскільки Листом № 3291 від 31.05.2017 року відповідач відповів на заяву позивача за № 667/д від 13.05.2017 року, в якому повідомив, - «що при рівних умовах праці перевага в залишені на роботі надається особам, які мають ділову кваліфікацію, а саме: додатково приймали участь у навчальному заході «Школа адміністраторів медичних закладів», про що одержали відповідний сертифікат; в роботі V ювілейного Міжнародного медичного конгресу «Впровадження сучасних досягнень медичної науки у практику охорони здоров'я України» і одержали сертифікат, зараховані до кадрового резерву на посаду головної сестри медичної - тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника; якісно та достовірно ведуть табель; є профгрупоргом структурного підрозділу установи; безпосередньо приймають участь в стабільно-завантаженому лікувальному процесі впродовж звітного періоду та кварталу поточного року, використовують весь робочий час для продуктивної праці в організації медичного обслуговування пацієнтів.

Додатково ОСОБА_3 було повідомлено про її продуктивність праці: «Враховуючи, що систематично, протягом тривалого проміжку часу в проктологічному відділені відсутні пацієнти, медичний персонал не задіяний у наданні медичного обслуговування населенню, що може призвести до втрати навичок у наданні медичної допомоги, а саме в практичній медицині і ОСОБА_3 не виконувала більш складну роботу в порівнянні з іншими, відсутня активна наявність та участь в лікувальному процесі продовж багатьох років. В першому кварталі 2017 року одержано скарги від двох пацієнтів проктологічного відділення з вимогою не допускати ОСОБА_3 до надання медичної допомоги зазначеним пацієнтам. Зазначення в офіційних документах, а саме в табелі обліку робочого часу за червень 2016 року недостовірної інформації. Вищезазначене свідчить про наявну низьку продуктивність працівника. Старша сестра медична такого переважного права на залишення на роботі не має. Також повідомлено, що відповідно до Статуту Установи, контракту та посадової інструкції питання добору персоналу - це переважне право керівника Установи».

Відповідно до штатного розпису станом на 01.03.2017 року в хірургічному та в проктологічному відділеннях КУ «ЗОКЛ» ЗОР передбачено 2 штатні одиниці старших сестер медичних вищої категорії.

Відповідно до штатного розпису станом на 01.06.2017 року, тобто вже в реорганізованому хірургічному відділенні з центром проктології КУ «ЗОКЛ» ЗОР передбачено 1 штатну одиницю старшої сестри медичної вищої категорії. Вказані вище обставини були встановлені в судовому засіданні та не оспорювались сторонами.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 60), з 01.06.2017 року на посаді старшої сестри медичної в хірургічному відділенні з центром проктології КУ «ЗОКЛ» ЗОР працює Ялоза А.Ю., яка має, також як і позивач, вищу категорію, яка була підтверджена 22.04.2013 року, про що є відповідні записи в трудовій книжці. Ялоза А.Ю. так само як і позивач входить до складу групи аудиту, додатково Ялоза А.Ю. включена до Списку заступників головного лікаря всіх найменувань, головної медичної сестри та їх кадрових резервів на 2017 рік, затвердженого головним лікарем 19.01.2017 року і її включено до кадрового резерву на посаду головної сестри медичної, як такої, що пройшла відповідні удосконалення і має більш високу продуктивність праці та кваліфікацію.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону та встановивши, що ОСОБА_3 попереджена про наступне звільнення, відмовилась від переведення на іншу роботу та за відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Судом встановлено, що 26.05.2017 року КУ «ЗОКЛ» ЗОР було отримано лист за вх. № 1420/6 від Виборного органу Первинної профспілкової організації Вільної профспілки медичних працівників України КУ «ЗОКЛ» ЗОР «Щодо непогодження звільнення» ОСОБА_3

Згідно пояснень представника відповідача КУ «ЗОКЛ» ЗОР вказаний лист було підписано особою ОСОБА_4), яка є неповноважною головою вказаної профспілкової організації відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13.07.2017 року по справі № 334/5075/16-ц.

В обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 згідно вказаного рішення було зазначено лише, щодо достатнього рівня кваліфікації та продуктивності праці позивачки для переважного права на залишення на роботі, проте не обґрунтовано з яким саме працівником йде порівняння умов продуктивності праці і кваліфікації.

А тому колегія суддів погоджується з запереченнями відповідача, що зазначене рішення Виборного органу Первинної профспілкової організації Вільної профспілки медичних працівників України КУ «ЗОКЛ» ЗОР «Щодо непогодження звільнення» ОСОБА_3 про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору у порушення вимог ч. 7 ст. 43 КЗпП України взагалі необґрунтовано.

З урахуванням викладеного звільнення позивача проведено правомірно та з дотриманням строку й порядку, обставини правильно встановлені судом першої інстанції та їм надана належна оцінка.

Також судом правомірно відмовлено в задоволенні вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної від вимог про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення, оскільки згідно ст. 235 КЗпП України тільки у разі поновлення на роботі розглядаються вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 333/3233/17

Провадження №22ц/778/516/18 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.

Суддя-доповідач: Воробйова І.А.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: