Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 303/3478/16-ц

провадження № 61-8945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Мукачівський дитячий будинок-інтернат,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Монича В. О. від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В., Куцина М. М., від 30 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

07 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Мукачівського дитячого будинку-інтернату про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_3 працювала у відповідача

з 28 грудня 1996 року на посаді молодшої медичної сестри. Наказом

від 01 березня 2016 року № 18 позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням. У порушення статті 116 КЗпП України відповідач не провів розрахунок з позивачем у день звільнення, сплатив частину заробітної плати 15 березня 2016 року, іншу частину - 27 квітня 2016 року. Крім того, відповідач не видав позивачу у день звільнення трудову книжку.

Ураховуючи викладене, збільшивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14 501 грн 76 коп.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Мукачівського дитячого будинку-інтернат на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 1 955 грн 33 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки повний розрахунок з позивачем проведено 27 квітня 2016 року, то з відповідача слід стягнути середньоденну заробітну плату, розмір якої складає 72 грн 41 коп. за 27 днів.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30 серпня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

29 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати ухвалу апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом неправильно розраховано кількість днів затримки розрахунку при звільненні. Судами не було надано жодної правової оцінки несвоєчасної видачі позивачу трудової книжки.

21 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив Мукачівського дитячого будинку-інтернат на касаційну скаргу, в якому останній просить залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень.

26 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до Мукачівського дитячого будинку-інтернату про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звільненні призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатитипрацівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судами встановлено, що наказом від 01 березня 2016 року ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі

статті 38 КЗпП України.

У день звільнення відповідачем позивачу не було виплачено всі належні до виплати суми, що підтверджується довідкою, виданою Мукачівським дитячим будинком-інтернат від 24 квітня 2016 року, відповідно до якої повний розрахунок у сумі 684 грн проведено з позивачем виплатами 14 березня 2016 року і 27 квітня 2016 року (а. с. 28).

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із розрахунку середньоденної заробітної плати, встановленого шляхом ділення середньомісячної заробітної плати (2 172 грн 59 коп.) на кількість календарних днів

(30 календарних днів), та помножив середньоденну заробітну плату

(72 грн 41 коп.) на кількість прострочених днів (27 днів), стягнувши з відповідача на користь позивача 1 955 грн 33 коп. (27 днів х 72,41 грн).

Проте погодитися з такими розрахунками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України від 18 березня

2004 року у редакції, чинній на час ухвалення судових рішень, суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону та обставин справи не врахував, не перевірив кількість робочих днів позивача за останні два місяці роботи, належним чином не встановив середньоденну заробітну плату позивача, а також середньомісячне число робочих днів та у порушення пункту 8 Порядку поділив середньомісячну заробітну плату на кількість календарних днів, а не робочих, не спростував доводи позивача про те, що останній працював на підприємстві 15 робочих днів на місяць. Крім того, судом неправильно встановлено період затримки виплати заробітної плати, оскільки позивача звільнено 01 березня 2016 року, а заборгованість із заробітної плати була перерахована частинами 14 березня 2016 року та 27 квітня 2016 року відповідно.

Вказані недоліки позбавляють можливості суд касаційної інстанції ухвалити своє рішення.

З урахуванням викладеного, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді даної справи суду необхідно врахувати і такі обставини, як розмір належної до виплату працівнику суми, істотність цієї суми порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року № 6-259цс17).

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у справі докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк