АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/566/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 48 Побережна Н.П. Доповідач в апеляційній інстанції Новіков О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м . Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Побережної Н.П. (повний текст рішення виготовлено 26 січня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в інтересах якої діє ОСОБА_9, про визнання права власності, - :

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до відповідачів з вказаним позовом, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_11 був укладений шлюб 14 лютого 1987 року.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя набуло спільну сумісну власність, яка складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.1992 року на ім'я ОСОБА_11

Також 20.02.2001 року на підставі біржової угоди купівлі-продажу подружжя придбало житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2, право власності на який було оформлено на ОСОБА_11

В подальшому придбаний будинок було знесено та на його місці побудовано приміщення магазину загальною площею 80 кв.м

30.08.2002 року видано свідоцтво про право власності на приміщення магазину.

Шлюб розірвано 26.01.2007 року. Питання про поділ майна подружжя не вирішувало.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер. Все зареєстроване на його ім'я майно увійшло до складу спадщини.

Спадкоємцями ОСОБА_11 першої черги за законом є його дружина ОСОБА_9, діти ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_10, мати ОСОБА_8

У разі отримання свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями померлого ОСОБА_11, право позивачки на частку в спільному сумісному майні подружжя буде порушено. Тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Визнаючи право власності на половину квартири, суд виходив з того, що квартира набута подружжям під час перебування у шлюбі, тому на вказане житло розповсюджується режим спільної сумісної власності. А тому після розірвання шлюбу кожен з подружжя мав право на 1/2 частину квартири кожен.

Відмовляючи у визнанні права власності на 1/2 частину магазину, суд вказав, що після розірвання шлюбу до даного об'єкту нерухомості було здійснено самовільну добудову загальною площею 119,9 кв.м. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Тому, оскільки на момент розгляду справи не вирішено питання про набуття права власності на самочинно збудовані об'єкти, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на 1/2 частину магазину за позивачкою.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 оскаржила його в частині відмови у визнанні права власності на 1/ 2 частину магазину в апеляційному порядку. Апелянтка зазначає, що суд не в повному обсязі з'ясував всі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті та винесення незаконного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вказана вище Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна неправомірно застосована судом в даному випадку. Вона застосовується суб'єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна. Проте, у даному випадку позовні вимоги стосуються лише визнання права власності на частину нерухомості без його поділу чи виділу в натурі.

На апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_9 подала відзив, вважаючи рішення законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною.

У відзиві зазначено, що питання про строк позовної давності судом першої інстанції не вирішувалось. Так, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 розірвано 26.01.2007 року. З позовом про поділ майна позивачка звернулась у квітні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності щодо будь-яких майнових вимог позивача до іншого з подружжя після розірвання шлюбу.

Посилаючись на ст.ст. 257, 267 ЦПК України, 72 СК України, ОСОБА_9 у відзиві просить застосувати строк позовної давності, і на підставі цього, рішення в оскаржуваній частині залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, малозначність справи, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Матеріалами справи встановлено такі обставини справи.

З рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26 січня 2007 року (а.с. 4) про розірвання шлюбу вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.1987 року по 26.01.2007 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 24.06.1992 року за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя набуло спільну сумісну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Свідоцтвом про право власності на приміщення магазину від 05.09.2002 року підтверджується право приватної власності ОСОБА_11 на приміщення магазину, розташоване в АДРЕСА_2. Свідоцтво видане на підставі рішення Шполянської міської ради №396 від 30.08.2002 (а.с.7)

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10.08.2016 року (а.с. 4 зв.).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР, ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК Української РСР (що діяли на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин КпШС України презюмується право спільної сумісної власності на майно, нажите подружжям за час шлюбу, при цьому частки кожного з них є рівними.

Подібні положення містяться у Сімейному та Цивільному Кодексах України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивачка має право на ? частину придбаної під час шлюбу квартири.

Що стосується частки магазину, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до біржової угоди (договору) купівлі-продажу житлового будинку від 20.02.2001 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_11 купив житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2, загальною площею 18,8 м2. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 544 м2. Біржова угода (договір) зареєстрована Шполянською товарною біржею 20.02.2001 року в реєстрі обліку біржових угод під №126/01. Згідно з ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» цей договір (біржова угода) не підлягає нотаріальному посвідченню (а.с.6).

Згідно з актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 21.08.2002 року, державна технічна комісія прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом магазин промислових та продовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 80,00 кв.м.(а.с.70).

Рішенням виконавчого комітету Шполянської міської ради №396 від 30.08.2002 року затверджено Акт державної технічної комісії щодо прийняття побудованого магазину по АДРЕСА_2. Надано дозвіл підприємцю ОСОБА_11 на відкриття магазину з торгівлі автозапчастинами за адресою АДРЕСА_2 (а.с.78).

Свідоцтвом про право власності на приміщення магазину від 05.09.2002 року підтверджується, що ОСОБА_11 є власником магазину, розташованого в АДРЕСА_2. Свідоцтво видане на підставі рішення Шполянської міської ради № 396 від 30.08.2002 (а.с.7)

Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності від 21.04.2017 року, ринкова вартість 1/ 2 частини вказаного магазину становить 65 000 грн. 00 коп. (а.с. 8 зв.).

Відповідно до відомостей генерального плану (схеми) садибної ділянки за адресою АДРЕСА_2 станом на 25.12.2008 року загальна площа магазину змінилась в результаті самовільних добудов: складу площею 34,7 кв.м., магазину площею 83,2 кв.м., тамбуру площею 2,0 кв.м. (71 -73).

Отже, матеріалами справи встановлено, що право власності на приміщення магазину зареєстровано у 2002 році. Магазин збудовано на місці житлового будинку, який було придбано подружжям у 2001 році. Тобто право власності ОСОБА_11 на спірний магазин набув під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 на спільні кошти.

Тому, на підставі наведених вище доводів колегія суддів приходить до висновку, що позивачці також належить ? частина спірного магазину.

При цьому суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією районного суду про неможливість визнати частку у спільному майні, тобто магазину, в зв'язку з тим, що до складу цього майна входять самочинно збудовані приміщення.

ОСОБА_5 у позові просила визнати право власності на 1/ 2 частину магазину площею 80.00 кв.м., який зареєстрований належним чином як об'єкт нерухомості і є спільною власністю позивачки та померлого ОСОБА_11

Здійснення самочинної добудови ОСОБА_11 до приміщення магазину, не припиняє право власності на нього. Приміщення магазину, позначене літ. «А» в технічному паспорті, не змінило площі та цільового призначення, а тому відповідно до положень 177, 181 ЦК України належить до об'єктів цивільних прав як нерухоме майно.

Посилання районного суду на Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, непереконливі. Вказаний документ стосується поділу об'єкта нерухомості на самостійні об'єкти нерухомого майна.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання у відзиві на пропуск позивачкою строку позовної давності, який на думку позивачів повинен відраховуватись з моменту розлучення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України, ч. 2 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Враховуючи обставини справи, смерть колишнього чоловіка, з яким у позивачки було майно у спільній власності, та наявність спадкоємців, колегія суддів вважає, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав ОСОБА_5 не пропустила, оскільки звернулась до суду коли дізналась про претензії відповідачів щодо спірного майна.

Крім того, заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності в суді першої інстанції відповідачі не подавали.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права, рішення районного суду підлягає зміні в частині позовних вимог про визнання права власності на частину у спільному майні подружжя та в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог, судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог.

За оскарження рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог майнового характеру на суму 65 000 грн., апелянтом було сплачено 975 грн., виходячи із розрахунку 65 000 * 1% *150% = 975 (грн.). За подання позовної заяви було сплачено 1 138 грн. 00 коп.

Отже, сплачений ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 2 113 грн. у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги та повним задоволенням позову у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються на чотирьох відповідачів в рівних частках, тобто по 528 грн. 28 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 35, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року - скасувати в частині відмовлених позовних вимог та розподілу судових витрат.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в інтересах якої діє ОСОБА_9, про визнання права власності на 1/ 2 частину приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/ 2 частину приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2 Черкаської області.

В решті рішення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 2 113 грн., по 528 грн. 28 коп. з кожного з відповідачів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді