АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

справа № 522/18081/16-ц

провадження № 22-ц/785/1702/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач -ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року у складі судді Бойчука А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 щомісячно у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_6 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Син після розірвання шлюбу проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, матеріальної допомоги не надає (а.с.2-3).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі (а.с.39-41).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року заочне рішення суду скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 68).

Після скасування заочного рішення суду позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 47 000 грн. до досягнення ОСОБА_6 повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.131-132).

Відповідач позов визнав частково та, посилаючись на те, що має мінливий дохід, просив стягнути з нього аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. щомісячно (а.с.49-51).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.136-138).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст.ст. 141,182,184 СК України, виходив із того, що відповідач є працездатною людиною, має мінливий дохід, на його утриманні інших осіб немає, спроможний платити аліменти на утримання дитини, та прийшов до висновку про стягнення з нього аліментів у розмірі 2000 грн. на місяць. При цьому, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів у підтвердження того, що відповідач має стабільний дохід та має змогу сплачувати аліменти в розмірі 47 000 грн. на місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі (а.с.142-145).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував фізичний стан та стан здоров'я дитини, що потребує додаткових витрат на лікування, матеріальне становище відповідача, який отримує значні заробітки, значно відрізняється від матеріального становища позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

У статті 182 СК України наведений перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитин и (ст.183 СК України).

Частиною 1 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 05 березня 2003 року (а.с.10).

Позивачка і відповідач проживають окремо, дитина проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні.

Позивачка ОСОБА_1 є особою працездатного віку, не працює (а.с.150-151).

Відповідач ОСОБА_4 є особою працездатного віку, не працює (а.с.57-59).

Зважаючи на конкретні обставини справи, зокрема на матеріальне становище відповідача, який на даний час не працевлаштований, відсутність в нього на утриманні інших непрацездатних осіб (належних доказів наявності суду не надано), враховуючи фактичні обставини справи та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен і може надавати матеріальну допомогу у розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання сина. Зазначений розмір визначено з урахуванням нерегулярного, мінливого доходу платника аліментів та потреб дитини.

Доводи ОСОБА_1 щодо непогодження з висновком суду про рівність не тільки прав, але й обов'язків батьків з догляду та матеріального забезпечення дитини не ґрунтуються на законі, оскільки за змістом ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та рівні обов'язки щодо своєї дитини, а відтак обоє в рівних частках зобов'язані забезпечувати своїй дитині таке матеріальне утримання, яке не може бути меншим за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги щодо працевлаштування відповідача в морській компанії «Visc Berhocd Mtnara Dava Jalan Sultan HishamuDDin» не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст.ст.77,78 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи в апеляційній інстанції) та ст.ст.58,59 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції).

З матеріалів справи вбачається, що додані ОСОБА_1 до позовної заяви ксерокопії документів викладені іноземною мовою та датовані 26 жовтнем 2009 року, 10 груднем 2010 року (а.с.13-29).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Державною мовою України є українська мова (ч.1 ст.6 Закону). Тому зазначені докази не є допустимими.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України щодо присудження аліментів на дитину за рішенням суду від дня пред'явлення позову (позов подано 26 вересня 2016 року), з огляду на дати складання документів (2009 - 2010 р.р.), колегія суддів прийшла до висновку, що зазначені копії документів не стосуються предмету спору, тому є неналежними доказами.

Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що відповідач на час розгляду справи працевлаштований та отримує регулярний дохід.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи скарги щодо неврахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів фізичного стану та стану здоров'я дитини, яка потребує додаткових витрат на лікування, є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статей 183, 185 СК України визначаються різні способи виконання обов`язку батьків щодо утримання дитини, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183, 184); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185).

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з хворобою. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу судів, що при одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Як вбачається з позовної заяви, що надана у вересні 2016 року, ОСОБА_1 не ставила питання про стягнення додаткових витрат на дитину, передбачених ст. 185 СК України (а.с.2-3).

В уточнених позовних вимогах ОСОБА_1, посилаючись на ст.ст.181,182,185 СК України та не відокремлюючи розмір аліментів і розмір додаткових витрат на дитину, просила стягнути з відповідача на її користь тільки аліменти на утримання дитини (а.с.131-132).

З урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України (в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваного рішення), суд першої інстанції розглянув позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами по справі.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину на підставі ст. 185 СК України, з наданням відповідних доказів.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.369,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков