Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 0907//2-257/11

провадження № 61-607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Прикарпаттяобленерго»,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -територіальна інспекція праці в Івано-Франківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду у складі судді Польської М. В. від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Матківського Р. Й., Девляшевського В. А. від 01 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» (далі - ВАТ «Прикарпаттяобленерго»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Прикарпаттяобленерго» (далі - ПАТ «Прикарпаттяобленерго»), відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Городенківському районі Івано-Франківської області (далі - ВВД ФСС НВВ ПЗ в Городенківському районі Івано-Франківської області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - територіальна інспекція праці в Івано-Франківській області, про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що позивач працював у ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго» з 24 листопада 1987 року водієм першого класу.

Також позивач зазначав, що 04 грудня 1987 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він став інвалідом ІІ групи, та підприємством йому було визначено суму відшкодування втраченого заробітку, не погодившись із розміром якого, він у 1989 році звернувся до Городенківського районного народного суду.

Позивач вказував, що рішенням суду йому визначено середньомісячну заробітну плату у розмірі 497,90 крб., виходячи із якого мали проводитися щомісячні виплати відшкодування втраченого заробітку більшого розміру - 298,74 грн (із врахуванням розміру втрати працездатності та ступеня вини).

Крім того, ОСОБА_3 зауважував, що з 01 квітня 2001 року із набранням чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування шкоди йому як працівнику, що ушкодив здоров'я на виробництві, покладалося на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (далі - Фонд).

ОСОБА_3 зазначив, що 27 вересня 2004 року за результатами перевірки територіальною інспекцією праці в Івано-Франківській області було складено акт і встановлено порушення у нарахуванні та виплаті розміру втраченого заробітку, які проводило ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго».

Посилаючись на викладене, неодноразово уточнивши та збільшивши позовні вимоги, позивач просив визнати дії ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», улютому 1994 року щодо заниження коефіцієнту росту заробітної плати з 4,5 на 1,33 протиправними; визнати неправомірним заволодіння ПАТ «Прикарпаттяобленерго» належними йому грошовими коштами за період з лютого 1994 року по квітень 2001 року на суму 14 684,54 грн, з яких 3 348,06 грн було повернуто відповідно до наказу № 272 від 14 жовтня 2004 року; стягнути з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» неповернуті йому кошти як прямі майнові збитки на суму 11 336,48 грн, інфляційні втрати у сумі 221 958,29 грн (нараховані станом на 24 лютого 2016 року), 3% річних у сумі 6 667,99 грн (нараховані станом на 24 лютого 2016 року), зобов'язати ПАТ «Прикарпаттяобленерго» видати довідку, яку направити на виконання ВВД ФСС НВВ ПЗ в Городенківському районі Івано-Франківської області про те, що станом на 01 квітня 2001 року обчислена скоригована втрачена його заробітна плата внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 04 грудня 1987 року, складала 489,48 грн, а ВВД ФСС НВВ ПЗ в Городенківському районі Івано-Франківської області прийняти цю довідку до виконання та виконати.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що скоригований розмір частини втраченого внаслідок нещасного випадку на виробництві заробітку ОСОБА_3 у сумі 257 грн відповідачем розраховано правильно з урахуванням приписів інспекції праці та підвищених коефіцієнтів росту тарифної ставки.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, щопосилання ОСОБА_3 на те, що скоригований розмір його заробітної плати у лютому 1994 року становив 489,98 грн є припущенням, у зв'язку із чим ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», зазначено правильні відомості щодо розміру його заробітної плати у довідці від 25 жовтня 2004 року.

За таких обставин апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та залишив його рішення без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що висновки судів попередніх інстанцій є неправильними, з лютого 1994 року при розрахунку втраченого ним заробітку у ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», необхідно застосовувати коефіцієнт росту заробітної плати не 1,33, а 4,5, у зв'язку із чим обчислена скоригована втрачена його заробітна плата внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 04 грудня 1987 року, складала 489,48 грн. Вказані обставини підтверджуються актом та приписом інспекції праці від 24 вересня 2004 року.

05 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ПАТ «Прикарпаттяобленерго» просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, з огляду на те, що остаточний розмір відшкодування втраченого заробітку позивача на момент подачі довідки до Фонду становив 257 грн.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, працюючи у ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», водієм першого класу, 04 грудня 1987 року отримав виробничу травму, внаслідок чого втратив працездатність, спочатку на 90% (встановлено комісією ОПЕС від 21 вересня 1988 року), а з 25 квітня 1989 року на 80 % строково та у подальшому з 2003 року безстроково (т. 1 а. с. 11), у зв'язку із чим позивачу встановлено ІІ групу інвалідності.

Рішенням Городенківського районного суду від 21 листопада 1989 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного підприємства електромереж (№ 2-312) встановлено, що до нещасного випадку позивач мав середньомісячний заробіток 497,9 крб., вину підприємства у скоєнні нещасного випадку - 75%, а вину ОСОБА_3 - 25 % та стягнуто з Івано-Франківського обласного підприємства електромереж на корить ОСОБА_3 по 193,48 крб. за період з 22 березня 1988 року по 01 травня 1990 року, за період з 22 березня 1988 року по 22 листопада 1989 року - 469,6 крб. як різницю між одержуваним заробітком та по 73,48 крб. щомісяця до 01 травня 1990 року (т. 1 а. с. 8-9).

25 жовтня 2004 року ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго»,видано довідку ВВД ФСС НВВ ПЗ в Городенківському районі Івано-Франківської області про те, що сума відшкодування втраченого потерпілим ОСОБА_3 заробітку станом на 2001 рік становить 257 грн (т. 1 а. с. 20).

Крім того, встановлено, що у січні-квітні 1992 року середня заробітна плата відповідного працівника ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго» становила - 2 359,66 крб. (т. 1 а. с. 60-61, 63), у листопаді 1998 року така заробітна плата становила - 178 грн, у березні 1999 року - 214 грн, у січні 2000 року - 321 грн (т. 2 а. с. 36), а середня заробітна плата по підприємству у 2001 році складала 456 грн (т. 2 а. с. 61), а ОСОБА_3 виплачувалося відшкодування втраченого заробітку у певних розмірах за 1994 рік по червень 2001 року у розмірах відповідно 208 800 крб., 278 400 крб., 556 800 крб., 1 114 000 крб., 836 000 крб., 961 000 крб., 6 500 000 крб., 104 грн і 156 грн (т. 1 а. с. 64).

При цьому, судами встановлено, що у ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», коефіцієнт росту тарифних ставок становив станом на 01 листопада 1998 року - 2,5 (178х80% - розмір відшкодування 142,4 грн), станом на 01 березня 1999 року - 1,2 (214х80% -розмір відшкодування 214 грн) і станом на 01 січня 2000 року - 1,5 (321х80% - розмір відшкодування 256,8грн).

Згідно з актом перевірки № 192 від 24 вересня 2004 року територіальної інспекції праці в Івано-Франківській області (т. 1 а. с. 65-68) у лютому 1994 року фактичний коефіцієнт росту тарифної ставки становив 4,5, а підприємством застосовано - 1,33; у лютому 1998 року та березні 1999 року коригування не проводилося; у травні 1995 року розмір відшкодування було зменшено, ув'язку із чим зобов'язаноВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», провести перерахунок розміру відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_3 за період з 01 лютого 1994 року по 01 квітня 2001 року, виходячи із заробітної плати відповідного працівника за січень-квітень 1992 року та провести виплату такої недоплати, а також визначений розмір відшкодування станом на 01 квітня 2001 року передати до Фонду (т. 1 а. с. 69).

Також судами попередніх інстанцій з'ясовано, що ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», після здійсненої перевірки територіальною інспекцією праці в Івано-Франківській області та встановлення сум недоплати підприємством з 01 лютого 1994 року до часу передачі справи у Фонду (01 квітня 2001 року включно), наказом від 14 жовтня 2004 року (т. 1 а. с. 70 ) ОСОБА_3 було донараховано та виплачено 2 361 грн як різницю розміру відшкодування втраченого заробітку за період з 01 лютого 1994 року по 31 березня 2001 року, а також 986,76 грн компенсації за несвоєчасну виплату (т. 5 а. с.112).

Крім того з'ясовано, що у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», з 01 травня 1992 року застосовувався коефіцієнт росту тарифної ставки від 1,5 до 4,950, а за січень-квітень 1992 року такий коефіцієнт дорівнював нулю (т. 1 а. с. 62 ).

Згідно з розрахунком та довідкою коефіцієнтів росту тарифних ставок у лютому 1994 року у ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», не застосовувався коефіцієнт росту тарифних ставок 4,5 ( т. 1 а. с. 60-62).

Висновком судової бухгалтерської експертизи від 27 червня 2007 року встановлено неправильність виплат позивачу розміру втраченого заробітку у сумі 2 202,65 грн станом на 2001 рік, а розмір, зазначений у довідці - 257 грн, документально експертом не підтверджено, проте одночасно взято дану суму за основу при нарахуванні різниці. У зв'язку з відсутністю документів визначити та підтвердити суму у розмірі 3 348 грн, що виплачена як борг підприємством станом на 01 жовтня 2004 року, немає можливості (т. 1 а. с. 214-223).

Згідно із висновком додаткової судової бухгалтерської експертизи від 20 травня 2008 року, розмір відшкодування позивачу станом на 2001 рік становить не 257 грн, а 489,48 грн, при цьому розмір недоплати з 1988 року по 1996 роки складає 3 257,99 грн. Середньомісячний заробіток ОСОБА_3 станом на 01 вересня 1996 року визначався у сумі 611,85 грн, а розрахована відповідно до неї сума відшкодування становила 489,48 грн. Неврахування підприємством даного коефіцієнту росту тарифної ставки призвело до неправильної виплати суми відшкодування, оскільки виплачувалася вона у значно меншому розмірі, а у 2001 році до Фонду було передано довідку про розмір відшкодування втраченого заробітку в розмірі 257 грн, а не 489,48 грн. Крім того, довідку про 257 грн (до того було 156 грн) відшкодування ВАТ «Прикарпаттяобленерго»,правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», подало тільки після одержання акта перевірки від територіальної інспекції праці в Івано-Франківській області, однак коефіцієнтів росту тарифних ставок ним все одно не враховано, тому розрахунок проведено неповно (т. 2 а. с. 137-146).

Висновком судової економічної експертизи від 31 березня 2009 року встановлено, що розмір відшкодування втраченого заробітку у сумі 257 грн визначено ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго»,правильно. Так, розмір середньої заробітної плати відповідного працівника - водія автомобіля Москвич у січні-квітні 1992 року складав 2359,66 крб., розмір втрати працездатності - 80%, а з 01 січня 2000 року скоригований розмір відшкодування з урахуванням поданої у висновку таблиці становить 257 грн (256,8 грн), у тому числі з врахуванням коефіцієнта росту тарифних ставок у 1994 році до розміру 4,5 (т. 3 а. с. 11-17).

Згідно з висновком комісійної судової економічної експертизи від 31 липня 2015 року коефіцієнт 4,5 у лютому 1994 року ПАТ «Прикарпаттяобленерго» не застосовувався. Скоригований розмір відшкодування шкоди ОСОБА_3, що підлягав переданню Фонду, станом на 01 квітня 2001 року становив 257 грн (т. 5 а. с. 139-145).

З 1 січня 1992 року постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1991 року № 391 «Про перерахунок розміру відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків» зобов'язано підприємства, установи, організації здійснити з 01 січня 1992 року перерахунок раніше визначених розмірів відшкодування шкоди працівникам, які постраждали внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням ними трудових обов'язків, виходячи з рівня середньої заробітної плати відповідних категорій працівників по підприємству, установі, організації за жовтень - грудень 1991 року.

При цьому, вказано про те, що якщо розмір відшкодування шкоди зменшується проти раніше визначеного, то зберігається попередній його рівень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276 «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України від 29 квітня 1992 року «Про підвищення соціальних гарантій для населення» у редакції на час видачі позивачу довідки (25 жовтня 2004 року), підприємствам, установам і організаціям було доручено визначити розмір виплат, які відповідно до чинного законодавства обчислюються із середнього заробітку (допомога у разі тимчасової непрацездатності, вихідна допомога, відпустка тощо), з урахуванням нових тарифних ставок і посадових окладів у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», та провести з 01 травня 1992 року перерахування розмірів відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників підприємств, установ, організацій за січень-квітень 1992 року, відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Установлено, що при визначенні розмірів відшкодування шкоди у випадках трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, які призначатимуться після 01 травня 1992 року, середньомісячний заробіток обчислюється за три місяці, що передували каліцтву або встановленню втрати працездатності. Сума заробітної плати до 01 травня 1992 року збільшується на величину підвищення на підприємстві тарифних ставок і посадових окладів.

Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаних з виконання ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 року № 472, що втратили чинність 11 липня 2001 року (далі - Правила), визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я складається з виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (пункт 4).

Згідно із пунктом 9 Правил у редакції від 18 липня 1994 року розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії. Визначений розмір втраченого заробітку або відповідна його частина залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності коригуванню у бік зменшення не підлягає.

Як було передбачено пунктом 22 Правил у редакціях від 18 липня 1994 року та від 03 жовтня 1997 року, середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності.

Середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху) підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров'я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства.

При цьому, пунктами 28, 29 Правил, у редакціях від 18 липня 1994 року та від 03 жовтня 1997 року, було передбачено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться, зокрема і у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. Індексація суми відшкодування шкоди провадиться відповідно до чинного законодавства.

З набранням чинності з 01 квітня 2001 року Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відшкодування шкоди покладається на Фонд.

При цьому, постановою Фонду від 14 квітня 2004 року № 66 визначено, що працівникам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, сплачуються страхові виплати у тому ж розмірі, що встановлено підприємствами на цю дату, і з того часу, коли підприємства передали Фонду документи. Перерахунок розміру щомісячних виплат у разі зростання в попередньому році заробітної плати у галузі національної економіки проводиться з 01 березня наступного року.

Таким чином, з огляду на вищевказані положення законодавства, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (лютий 1994 року), судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок про те, що, з 01 січня 1992 року перерахунок розміру втраченого заробітку повинен був проводився виходячи із середньомісячного заробітку працівника, а не із середньої заробітної плати на підприємстві та коефіцієнт росту тарифних ставок на виробництві, який коригуванню в бік зменшення не підлягав.

Врахувавши розмір заробітної плати, встановлений на підприємстві саме для посади ОСОБА_3 (водій першого класу автомобіля «Москвич-412») у січні-квітні 1992 року, листопаді 1998 року, березні 1999 року та січні 2000 року, взявши до уваги розміри відшкодування втраченого заробітку, які виплачувалися позивачу за період з 1994 року по червень 2001 року, а також коефіцієнти росту тарифних ставок у ВАТ «Прикарпаттяобленерго»,правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго»: 2,5 (станом на 01 листопада 1998 року), 1,2 (станом на 01 березня 1999 року) та 1,5 (станом на 01 січня 2000 року), втрату ОСОБА_3 80 % працездатності, врахувавши при цьому те, що перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок), місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що розмір відшкодування втраченого середнього заробітку позивача з 01 травня 1992 року мав становити 1887,2 крб. та вказана сума підлягала коригуванню з врахуванням підвищених коефіцієнтів росту тарифної ставки та суми отриманої пенсії.

Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено те, що виявлені порушення, які стосуються неправильного застосування підприємством коефіцієнту у лютому 1994 року ОСОБА_3 після здійснення перевірки територіальною інспекцією праці, ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», усунуто, ОСОБА_3 було донараховано та виплачено різницю розміру відшкодування втраченого заробітку та проведено компенсацію за несвоєчасну виплату за період з 01 лютого 1994 року до 31 березня 2001 року у сумі 3 348,06 грн у жовтні 2004 року, тобто ще до подання вказаного позову. При цьому судами попередніх інстанцій достовірно з'ясовано, що на підприємстві неодноразово змінювався коефіцієнт росту заробітної плати.

За таких обставин суди, дійшли обґрунтованого висновку про те, що розмір відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_3 у сумі 257 грн підприємством визначено правильно та з урахуванням вищевказаного припису інспекції праці та відкоригованої величини фактичного підвищення тарифної ставки, у зв'язку із чим було подано довідку від 25 жовтня 2004 року до Фонду, що поміж іншого підтверджується й висновком судової економічної експертизи від 31 березня 2009 року, де вказано про те, що саме таку суму становить розмір відшкодування позивача з врахуванням коефіцієнта росту тарифних ставок, а також висновком комісійної судової економічної експертизи 31 липня 2015 року, де зазначено про те, що розмір відшкодування шкоди позивачу, що підлягав переданню до Фонду станом на 01 квітня 2001 року становив 257 грн.

Поряд із цим, суди попередніх інстанцій на виконання вимог частини сьомої статті 147 ЦПК України у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, мотивовано не погодилися із висновком судової бухгалтерської експертизи від 27 червня 2007 року щодо встановленої неправильності розміру втраченого позивачем заробітку та документального непідтвердження розміру визначеного йому відшкодування шкоди у довідці від 25 жовтня 2004 року у сумі 257 грн, через те, що на підприємстві розрахункові документи про таку виплату не збереглися, оскільки експертом не було враховано при визначенні її розміру суму проведеної ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», компенсації за несвоєчасну виплату ОСОБА_3 за період з 01 лютого 1994 року до 31 березня 2001 року у розмірі 3 348,06 грн у жовтні 2004 року, що також визнано стороною позивача.

Крім того, місцевим судом, а також судом апеляційної інстанції, виконані вимоги статті 338 ЦПК України у редакції, що була чинною на момент розгляду та вирішення справи, щодо обов'язкового врахування висновків і мотивів суду касаційної інстанції, з яких скасовані попередні рішення, у зв'язку із чим суди правильно не погодилися із висновком додаткової судової бухгалтерської експертизи від 20 травня 2008 року, де експертом проведено розрахунок середньомісячного заробітку ОСОБА_3 та встановлено, що сума відшкодування позивачу станом на 01 квітня 2001 року (на момент передання документів Фонду) становила 489,48 грн, яке експертом визначено з огляду на вирахувану ним станом на 01 вересня 1996 року заробітну плата ОСОБА_3 у розмірі 611,85 грн, при тому, що розмір заробітної плати водія першого класу автомобіля «Москвич-412», яку займав останній становила у листопаді 1998 року - 178 грн, у березні 1999 року - 214 грн, а у січні 2000 року - 321 грн.

При визначенні вищевказаної суми експертом не було взято до уваги встановлене законодавством обмеження розміру нарахованої суми відшкодування (розмір втраченого працівником заробітку), який визначається з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності і не може бути більшим від розміру середньомісячного заробітку, який працівник мав до ушкодження здоров'я (пункти 28, 29 Правил).

Таким чином, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що хоча й до перевірки інспекцією праці (вересень 2004 року) розмір відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_3 виплачувався відповідачем не в повному обсязі та без врахування збільшеного коефіцієнта росту тарифних ставок (1,33 замість 4,5), однак враховуючи те, що позивачу підприємством проведено перерахунок розміру відшкодування його втраченого заробітку з 01 лютого 1994 року по 01 квітня 2001 року, виходячи зі заробітної плати відповідного працівника за січень-квітень 1992 року, та здійснено виплату вказаної недоплати, після чого з урахуванням приписіворгану нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю визначено розмір відшкодування станом на 01 квітня 2001 року, у зв'язку із чим було подано 25 жовтня 2004 року довідку до Фонду про розмір відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_3 у сумі 257 грн, дійшов мотивованого висновку про правильність визначеного ВАТ «Прикарпаттяобленерго»,правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», розміру відшкодування і застосування коефіцієнта росту тарифних окладів позивачу, у зв'язку із чим обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_3

Решта вимог позивача залежить від обчислення ВАТ «Прикарпаттяобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Прикарпаттяобленерго», скоригованого розміру втраченої заробітної плати ОСОБА_3 внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 04 грудня 1987 року, правильність визначення якого відповідачем у сумі 257 грн колегією суддів встановлено вище.

Встановлено, що оскаржені судові рішення прийняті з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк