22-ц/775/166/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/5270/17

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року, суддя Чальцева Т.В., повний текст рішення складено 02 січня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

04 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 грудня 2011 року отримав у власність житловий будинок АДРЕСА_2. 05 серпня 1985 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, після чого ОСОБА_2 була зареєстрована у вищевказаному будинку, як член сім'ї власника житла. В 2012 році шлюб було розірвано. З серпня 2012 року ОСОБА_2 фактично перестала проживати в даному будинку, таким чином вона була відсутня без поважних причин більше року. Крім того, після того як ОСОБА_2 залишила вказаний будинок та забрала усі свої речі, вона почала мешкати в іншому житловому приміщені. Добровільно знятись з реєстрації у вищевказаному будинку ОСОБА_2 не бажає. Позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_2 та відшкодувати понесені ним судові витрати.

21 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на частку спільного майна, придбаного під час шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 05 серпня 1985 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. За час шлюбу вони з ОСОБА_1 придбали у спільну власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 88,7 кв.м. Її було зареєстровано у даному будинку. Оскільки сімейні відносини припинилися і виник спір, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя жилий будинок та господарські споруди, які розташовані за вказаною адресою, визнати за нею та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських споруд за кожним.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку спільного майна придбаного під час шлюбу задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жилий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 88,7 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_2 загальною площею 88,7 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_2 загальною площею 88,7 кв.м. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін та посилається на те, що рішення було ухвалено на підставі доказів представлених суду першої інстанції; надані позивачем до апеляційної скарги розписки, щодо домовленості про поділа майна, є неналежними доказами.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; в судове засідання відповідач не з*явилася; причина неявки визнана апеляційним судом не поважною.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03 серпня 1985 року (а.с. 30).

27 грудня 2001 року позивачу ОСОБА_1, на підставі рішення виконкому Волноваської сільської ради № 5 від 05 грудня 2001 року, видано свідоцтво про право власності на жилий будинку, розташований за адресою АДРЕСА_2

Згідно довідки № 773/02-18 від 05 вересня 2017 року, виданої виконкомом Волноваської сільської ради Волноваського району Донецької області, за адресою: будинок АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи:

-ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

-ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 9)

26 червня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 36 від 26 червня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05 липня 2012 року (а.с. 4).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про визнання будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку, суд першої інстанції виходив з того, що за загальними нормами сімейного права, майно є спільною сумісною власністю, якщо воно придбано в період шлюбу і іншої домовленості між сторонами стосовно цього майна немає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірному будинку, суд першої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_2 визнана співвласником будинку АДРЕСА_2, то її право власності є непорушним і відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування цим будинком, незважаючи на можливу її відсутність у місці реєстрації більш ніж рік, про що зазначив ОСОБА_1

Рішення суду відповідає обставинам справи і нормам матеріального права, а тому, з висновками суду не можна не погодитися.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

Зі справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 1985 року до 2012 року.

Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними.

При цьому, вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засідання апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що в період спільного проживання з ОСОБА_2, він працюв у колгоспі, який збудував спірний будинок та прийняв рішення про передачу його у власність позивачу за умови оплати половини його вартості. На той час відповідач також працювала, вони разом отримували заробітну плату, мали додаткові доходи від селянського господарства і спільні кошти направляли на виплату вартості будинку. Після обумовленої оплати, на будинок було видано свідоцтво про право власності.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 10 квітня 1996 року зареєстрована в будинку і до припинення сімейних відносин проживала у будинку. 26 червня 2012 року шлюб з ОСОБА_1 було розірвано.

При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим житлом здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до вимог ст. 369 ЦК України.

Отже, факт придбання спірного будинку в період шлюбу сторін за спільні кошти знайшов своє підтвердження, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 судом задоволено обґрунтовано.

Заперечуючи проти ухваленого рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірного будинку, позивач посилався на те, що оскільки шлюб між сторонами розірвано в 2012 році, то ОСОБА_2 пропустила строки позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права і цей строк повинен обчислюватися у даній справі з дня підписання останньої розписки про поділ майна 26 червня 2012 року.

Однак, ці доводи апеляційний суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З позовної заяви ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 вбачається, що вимоги про поділ спільного майна у справі не заявлялися.

ОСОБА_1, звертаючись до суду вказував, що в 2012 році колишня дружина залишила будинок та перейшла жити в інше місце. В 2013 році він уклав новий шлюб і його дружина поселилася до будинку, а в 2017 році він, за пропозицію дружини, звернувся до суду з позовом про визнаня ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_2

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зважаючи на те, що з часу залишення будинку, у зв'язку з припиненням сімейних відносин, позивач не порушував питання про позбавлення ОСОБА_2 прав на будинок, а звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування будинком тільки у жовтні 2017 року, то говорити про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності для захисту своєї частки права власності на спірний будинок, при відсутності вимог про його поділ, підстав немає.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що перед розірванням шлюбу вони з ОСОБА_2 домовилися щодо поділу спільного майна і було вирішено, що будинок залишиться йому, а дружина отримає квартиру АДРЕСА_1 колегія вважає непереконливими, оскільки відповідач ці обставини заперечує у відзиві на апеляційну скаргу, а будь-яких об'єктивних доказів такої домовленості між колишнім подружжям позивачем ні суду першоїі станції, ні апеляційному суду не представлено.

Тому, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що придбаний в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_5 має право на 1/2 частку цього будинку, а розірвання шлюбу, відсутність та непроживання власника у будинку не припиняє його право користуванням цим приміщенням.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2018 року.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

С.А. Попова