Справа №333/7068/17
Провадження №2/333/512/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Круглікової А.В.,

при секретарі Іщенко А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача 1 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовною заявою: ОСОБА_1, 69005, АДРЕСА_1

до відповідача 1: ОСОБА_3, 69005, АДРЕСА_1

відповідача 2: ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, 69005, АДРЕСА_1

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: районна адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 32,

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунарський відділ реєстрації фізичних осіб Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 25А

про визнання втраченим права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

28.11.2017 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він за згодою з його покійною дружиною ОСОБА_6 придбали за спільні кошти квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до договору купівлі-продажу, власником квартири є відповідач у справі ОСОБА_3, проте фактично та практично після смерті дружини позивача власником житла є ОСОБА_1 У спірній квартирі, крім позивача, зареєстровані, але фактично не проживають ОСОБА_3 та його неповнолітній син ОСОБА_5, які ніякі платежі після виїзду з квартири не сплачують. Відповідач 1 ОСОБА_3 намагався знятися з реєстрації у добровільному порядку, однак начальником ВРФО по Комунарському району йому було відмовлено. Неповнолітній ОСОБА_5 з 2013 року у спірній квартирі не проживає. На теперішній час разом із матір'ю мешкає за адресою: АДРЕСА_3. ОСОБА_4 заборонила проживати неповнолітньому ОСОБА_5 з позивачем у справі ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_3 Позивач змушений сплачувати комунальні платежі за осіб, які зареєстровані, однак не проживають в квартирі, що порушує його право вільно користуватися своєю власністю. З цих підстав, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили суд їх задовольнити.

Відповідач 1 ОСОБА_3 позов визнав в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення.

Відповідач 2 ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до зали судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи 1 до зали судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи 2 до зали судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.09.2002 року серії НОМЕР_1, зареєстрованого в реєстрі за №1838, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 (відповідач 1 у справі) (а.с. 53-54). Також, з матеріалів справи слідує, що відповідач 1 - ОСОБА_3 та відповідач 2 -ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 25.11.2014 року у цивільній справі №333/4533/14-ц, яке набуло законної сили 08.12.2014 р., розірвано (а.с. 51-52). Від шлюбу відповідачі 1, 2 мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.06.2014 року серії НОМЕР_2, актовий запис № 353 (а.с. 24). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2017 р. у справі №333/556/17, яке набуло законної сили 06.06.2017 р., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 37-42). Із змісту вказаного вище рішення вбачається, що ОСОБА_4 у грудні 2014 р. втратила статус члена сім`ї власника квартири, а ОСОБА_5 мешкає разом з матір'ю в м. Оріхові, Запорізької області. Судом враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 09.10.2017 року ОСОБА_3 звернувся до начальника відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявами за №№ №3815-3/04-20, 3814-3/04-20 про зняття себе з реєстрації місця проживання та ОСОБА_5 (відповідача 2). Як вбачається із змісту вказаних вище заяв, ОСОБА_3 відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання оскільки останнім не було подано необхідних документів, чим порушено вимоги абз. 15 п. 26 Правил реєстрації, ч. 3 ст. 29 ЦК України (а.с. 25-26). Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області від 07.02.2018 року, відомості про реєстрацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1, відсутні (а.с. 87). Позивачем (ОСОБА_1.) заявлено вимоги про визнання ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням з підстав не проживання останніх у вказаній квартирі протягом тривалого часу. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України унормовано, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). З огляду на викладені вище норми чинного законодавства України, з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав має право звернутись саме власник житла, а не будь-яка інша особа. В той же час, матеріали справи свідчать, що позовні вимоги у цій справі заявлені не власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_3, а іншою особою - ОСОБА_1 (батьком відповідача 1). Доказів на підтвердження того, що спірна квартира належить на праві приватної власності (спільної часткової чи спільної сумісної власності) також ОСОБА_1 матеріали цієї справи не містять та позивачем не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову в порядку ст. 405 ЦК України відсутні. У зв'язку з чим, у задоволенні позову судом відмовляється. Керуючись ст.ст. 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 12.03.2018 р.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова