АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/659/16-ц 22-ц/774/655/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/659/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Шевиріна Алла Олексіївна, сектор патрульної поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. о 13 годині 11 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Шевиріна Алла Олексіївна, сектор патрульної поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1, на підставі договору купівлі продажу № А-401/516307 від 16 липня 2014 року, належить автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, який був зареєстрований в Криворізькому МРЄО. Автомобілем користувався син ОСОБА_6, який помер в 2014 році. Після поховання сина, вона домовилася зі знайомим сина - ОСОБА_3, який мешкав в м. Одеса, що останній, за винагороду, продасть її автомобіль. Довіряючи ОСОБА_3, вона йому передала автомобіль, технічний паспорт та ключі від автомобіля. Тривалий час вона розмовляла з ОСОБА_3 за телефоном, останній казав, що автомобіль не продав, а потім вона з донькою приїхали до Одеси, так як останній сказав, що в цей день будуть продавати автомобіль. Вона разом з донькою приїхала до Одеси, однак ОСОБА_3 покупця автомобіля не запросив. Після цього вона зрозуміла, що її обманули та звернулася до Довгинцівського районного відділення міліції. Слідчим 24.03.2015 року було порушено кримінальне провадження. В процесі досудового слідства було встановлено що ОСОБА_3 21.03.2015 року звернувся до ВРЄР №4 ДАЇ в м. Роздільне Одеської області з заявою про зняття автомобіля з реєстрації для подальшого продажу, надавши до ДАЇ підроблену довіреність від 25.09.2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. Такої довіреності вона ніколи не видавала, у вказаного нотаріуса взагалі не була. В подальшому ОСОБА_3 на підставі підробленої довіреності, таємно, без її волі, продав її автомобіль, за продаж автомобіля грошових коштів їй не дав. Автомобіль продавався декілька разів, на теперішній час автомобіль належить ОСОБА_2.

Просила суд витребувати автомобіль у добросовісного набувача та повернути автомобіль їй у власність, так як автомобіль вибув з її власності поза її волею.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано довіреність від 25.09.2014 року, посвідчену Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., виконаної на бланкові серії ВТВ № 753208 та зареєстрована в реєстрі за № 4113, виданої ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3, недійсною.

Витребувано від ОСОБА_2, як у добросовісного набувача, автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_1, чорного кольору та повернути його у власність ОСОБА_1.

Відновлено становище, яке існувало до порушення та визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб, автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_1, чорного кольору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 6000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з кожного окремо, судовий збір у розмірі по 2582 грн. 02 коп. на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку відповідача, суд дійшов до помилкового висновку про те, що автомобіль вибув із власності позивача поза її волею, оскільки, матеріалами справи підтверджено та позивач сама не заперечує. що ОСОБА_1 особисто передала документи на автомобіль та ключі від нього ОСОБА_3 Також, вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків, які підтвердили факт передачі позивачці грошей за автомобіль, з посиланням на норми ст. 1051 ЦК України, які не регулюють ці правовідносини, а стосуються виключно договору позики. Крім того, вважає, що суд повинен був взяти до уваги й пояснення свідків ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо передачі довіреності саме ОСОБА_1 Відповідач вважає, що оскільки позивач ОСОБА_1 добровільно передала ключі та документи від спірного автомобіля, відсутні правові підстави для застосування норм ст. 387 ЦК України. При цьому, наполягає на тому, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 було закрито у зв'язку із встановленням відсутності в діях невстановленої особи складу кримінального правопорушення, і суд мав би врахувати дану обставину.

Крім того, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позов подано до суду без сплати судового збору.

Позивач ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та докази його направлення іншим учасникам справи, в якому просить залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи за її апеляційною скаргою, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_10, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 липня 2014 року між ТОВ «Вента-Ком» та ОСОБА_11 було укладено Договір кпівлі-продажу №А-401/516307, відповідно до якого ОСОБА_1 набула у власність автомобіль TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 (а.с. 11).

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого МРЄО від 17.07.2014 року серії НОМЕР_4, власником автомобіля TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, є ОСОБА_1 (а.с. 12).

Згідно Довіреності ВТВ № 753208 від 25.09.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстрованої в реєстрі за №4113, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 вчинити дії щодо зняття з реєстрації та продажу автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_5 (а.с. 19).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру довіреностей, довіреність на нотаріальному бланку ВТВ № 753208 не видавалася (а.с. 14 ).

Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк серії та номера ВТВ № 753208 07.12.2012 року був отриманий приватним нотаріусом м. Києва Гуд Л.М. та використаний 26.12.2012 року на інші договори (а.с. 16).

Згідно довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шевиріної А.О., нотаріус довіреності від імені ОСОБА_1 ніколи не вчиняла та 25.09.2014 роком посвідчувала нотаріальні дії з реєстровими номерами 1458-1462, за реєстровим номером 4113 нею нотаріальні дії не вчинялися (а.с. 25 ).

21.03.2015 року ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності ВТВ 753208 від 25.09.2014 року, звернувся до ВРЄР №4 ДАІ м. Роздільне Одеської області із заявою про зняття автомобіля з реєстрації для подальшого продажу (а.с. 18 ).

Згідно довідки з МРЄО ДАІ 24.03.2015 року, автомобіль TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_3, був проданий ОСОБА_13.

22.09.2015 року ОСОБА_13 зняла автомобіль з реєстрації та 24.09.2015 року продала автомобіль ОСОБА_14

02.10.2015 року ОСОБА_14 продала автомобіль ОСОБА_2, яка отримала на автомобіль TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_6 та за якою зареєстровано право власності на цей автомобіль по теперішній час.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання довіреності від 25.09.2014 року недійсною, суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, виходив з того, що цей правочин не відповідає внутрішній волі ОСОБА_1, оскільки нею не вчинявся.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює, надавши на це письмове уповноваження (довіреність).

Відповідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Отже, правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довіреність від 25.09.2014 року цим вимогам Закону не відповідає, оскільки ніколи не видавалася ОСОБА_1 та не посвідчувалася приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., і доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало до порушення, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_3, вибув із володіння власника поза її волею та, оскільки, на теперішній час автомобіль перебуває у добросовісного набувача - ОСОБА_2, підлягає витребування у останньої.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтю 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У цьому випадку приписи частини 1 статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов правильного висновку про те, що автомобіль TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_3, вибув із власності ОСОБА_1 поза її волею, оскільки, вона ніколи не видавала довіреності на ім'я ОСОБА_3 на продаж цього автомобіля, у зв'язку з чим, автомобіль підлягає витребуванню у ОСОБА_2, яка придбала його за відплатним договором та є добросовісним набувачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 добровільно передала ОСОБА_3 документи та ключі від належного їй автомобіля TOYOTA CAMRY, номер кузова НОМЕР_3, не свідчать про те, що ОСОБА_1 надавала згоду на відчуження цього автомобіля ОСОБА_3 на користь ОСОБА_13 та погоджувала з ним умови укладення договору купівлі-продажу.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримала гроші за автомобіль та фактично уклала договір купівлі-продажу є голослівними та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Пояснення ж свідків, не можна вважати належним доказом у справі, оскільки вони суперечать зібраним у справі письмовим доказам у їх сукупності.

Так, частиною 3 ст. 10 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, ).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК). Саме такі роз'яснення надані в абзаці другому п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», отже, у даному випадку не допускається доказування поясненнями свідків факт передачі грошей на виконання договору купівлі-продажу автомобіля.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд не мав правових підстав посилатися на норми ст. 1051 ЦК України, якою врегульовано правовідносини щодо договору позики, однак, це не призвело до неправильного вирішення спору по суті та не тягне за собою обов'язкового скасування рішення суду.

Також, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права при відкритті провадження у справі за позовом, за яким не сплачено судовий збір, однак, в силу ч. 2 ст. 376 ЦПК України, це порушення не може бути підставою для скасування рішення суду, як таке, що не призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: