Справа № 360/1552/16-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/833/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 15.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, застосування наслідків недійсності договорів дарування,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 19 березня 2010 року між нею та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим №684, та договір дарування земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим №687, відповідно до умов яких ОСОБА_2 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли в дар (у власність) в рівних частинах: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,3991 га, з яких: ділянка площею 0,1190 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ділянка площею 0,2801 га для ведення особистого підсобного господарства.

Разом з тим, позивач, укладаючи вищевказані договори дарування, вважала, що укладає договори довічного утримання, тобто помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть в них після укладення правочину, а відповідачі, скориставшись її юридичною необізнаністю, психологічним та фізичним станом, похилим віком та потребуванням матеріальної допомоги, ввели її в оману.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд визнати договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, укладені між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_4, недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України, як такі, що вчинені під впливом помилки та обману.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 не погодились та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалене судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

В судове засідання позивач та відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з»явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в апеляційному суді апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 підтримав та просив про її задоволення з викладених в ній підстав.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 5 червня 2009 року належали на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,3991 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,1190 га та для особистого підсобного господарства - 0,2801 га), розташована за тією ж адресою (том 2, а.с.138-139,148-150).

Згідно договору дарування житлового будинку від 19 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 684, позивачка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а останні прийняли в дар в рівних частинах кожний належний їй (позивачці) на праві приватної власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1. Пунктом 9 даного договору передбачено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. В п.11 зазначено, що дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином (том 2, а.с.129-130).

Також встановлено, що згідно договору дарування земельних ділянок від 19 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 687, позивачка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а останні прийняли в дар в рівних частинах кожний належні їй (позивачці) на праві приватної власності земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_1, загальною площею 0,3991 га. В п. 12 цього договору передбачено, що дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином (том 2, а.с.147).

На підставі вищевказаних укладених між сторонами договорів дарування за відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 15 серпня 2013 року було зареєстроване право приватної спільної часткової власності, по 1/2 частині за кожним, на вказані будинок та земельні ділянки (том 2, а.с.24-28).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказування в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

В обґрунтування своїх вимог щодо визнання договорів дарування недійсними позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання та думала, що укладає саме цей договір, натомість з вини відповідачів, які, користуючись її юридичною необізнаністю, ввели її в оману, уклала договори дарування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст.77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання позивача на те, що вона, укладаючи договори, діяла під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та були спростовані зібраними по справі доказами, зокрема, самими договорами дарування від 19 березня 2010 року, які викладено чітко та зрозуміло, без можливості їх двоякого тлумачення; в договорах зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином. В договорах також зазначено, що нотаріусом роз'яснено ОСОБА_2 наслідки укладення даного правочину, статті Цивільного Кодексу України, у тому числі ст. 233 цього Кодексу.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що на час укладання договорів дарування 19 березня 2010 року ОСОБА_2 виповнилось повних 64 роки, вона є грамотною особою, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували позивачку у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, нею суду надано не було. Крім того, сама позивачка в судовому засіданні визнавала, що вона свідомо бажала укладення саме договорів дарування і розуміла, що укладає саме ці договори.

Таким чином, оскільки судом при розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення саме договорів дарування, а не інших правочинів, не помилилася з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розуміла зміст прав та обов»язків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів, зважаючи на те, що позивачем суду не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення її вимог та визнання правочинів, укладених між нею та відповідачами, недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 повністю повторюють зміст її позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: