Справа № 445/480/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарськимй О.М.
Провадження № 22-ц/783/7138/17 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.,

адвоката ОСОБА_3 - представника позивачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Золочівська державна нотаріальна контора) про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності на частину майна.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_8, в результаті чого відкрилась спадщина на його спадкове майно. За життя батько заповіту не складав, позивачка є його спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємці за законом, її мати ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на спадкове майно не претендують. За життя батькові належала частина будинку АДРЕСА_1 (у подальшому - «спірне будинковолодіння»), що мав статус колгоспного двору. Станом на 15.04.1991 року у вказаному будинку були зареєстрованими та проживали її батько ОСОБА_8 та його мати, тобто - бабця позивачки, ОСОБА_5, зазначені особи були членами колгоспного двору. В лютому 2017 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на спірний житловий будинок. Вказує, що такі дії відповідачки порушують її спадкові права, оскільки половина спірного житлового будинку мала б належати її покійному батькові, відповідно - вона має право успадкувати цю частку (а.с. 3-8, 33).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 186-190).

Дане рішення оскаржив представник позивачки ОСОБА_3

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що судом було проігноровано погосподарські книги з 1961 року по 1991 рік, в результаті чого суд прийшов до неправомірного висновку про те, що за відсутності у матеріалах справи відомостей стосовно того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримували основні доходи від суспільного господарства колгоспу та спільно вели особисте підсобне господарство на наданій їм присадибній земельній ділянці, зарахування спірного будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір не є можливим, оскільки згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, та Вказівок № 69 від 25.05.1990 року суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Вважає неправомірним посилання суду на роз'яснення, які містяться у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки «дана постанова за змістом таких речей з яких суд зробив висновок не містить», та вважає, що зі змісту даної постанови вбачається, що ОСОБА_8, отримавши 06.02.1990 року інвалідність, «за жодних обставин не міг втратити свою частку в колгоспному дворі» (а.с. 192, 202-205).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10, 60, 61 (ч.1) ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) учасниками справи (в т.ч. - і позивачкою/апелянтом), що відповідачка ОСОБА_5 та (відповідно) і її діти (в тому числі - і батько позивачки) були вселені у спірне будинковолодіння після 1969 року на правах піднаймача (квартиранта): будь-яка інформація про придбання спірного будинковолодіння відповідачкою ОСОБА_5 та/або її сином ОСОБА_8 (покійним батьком позивачки) відсутня, так само, як до грудня 2015 року відсутні будь-які правовстановлюючі документи на згадане будинковолодіння.

Як стверджується довідкою № 281 від 10.07.2017 року, виданою виконавчим комітетом Почапівської сільської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_8 з часу свого одруження (27.07.1985 року) по день своєї смерті у спірному житловому будинку не проживав (а.с. 94). Даний факт також стверджується поясненнями відповідачки ОСОБА_5 (матері померлого ОСОБА_8.) в судому засіданні та показами свідків.

Згідно довідки Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства від 03.03.2016 року № 36 (наявної у матеріалах спадкової справи), останнім місцем проживання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 було АДРЕСА_2 (а.с. 52): тобто - місце проживання його доньки (позивачки) і дружини.

Висновки суду про те, що ОСОБА_8 з часу свого одруження (27.07.1985 року) і по день смерті у спірному житловому будинку не проживав, позивачкою/апелянтом не оспорюються і не спростовуються.

Відповідно, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 спільно вели особисте підсобне господарство на наданій їм присадибній земельній ділянці у АДРЕСА_1, та основні доходи отримували від суспільного господарства колгоспу.

За вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_8 за адресою спірного будинковолодіння та його робота трактористом в колгоспі «Серп і молот» не є свідченням того, що це будинковолодіння відносилось до колгоспного двору і ОСОБА_8 був членом цього колгоспного двору на час припинення його існування.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: