Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 126/2311/16-ц

провадження № 61-1780 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року у складі судді Хмель Р. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 7 грудня 2017 року у складі суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном, витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на підставі рішення суду отримав у власність нежитлове приміщення піднавісу для сільськогосподарської техніки.

Тривалий час він працював разом зі своїм батьком ОСОБА_5 та спільно з ним займався веденням фермерського господарства. При цьому, вони надавали один одному допомогу з чітко розподіленим обсягом роботи та з конкретно визначеними площами та майном.

У 2015 році брат позивача - ОСОБА_6 почав працювати разом з батьком. Розуміючи, що між ними може виникнути конфлікт з приводу майна, яке використовувалось позивачем та його батьком на підставі усної домовленості, він вирішив повністю відмовитись від їх спільної праці та запропонував їм припинити використання належних йому приміщень та техніки.

Батько та брат позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без відповідного на те дозволу використовують належний позивачеві піднавіс, де розмістили свої речі та техніку та не надають йому доступ до вказаного приміщення шляхом замикання воріт.

Відповідачі відмовляються повернути належну йому техніку, а саме: трактор МТЗ-80, трактор ЮМЗ-6, сівалку, плуг, мотопомпу для чистої води, розкидач мінеральних добрив.

Також, з метою запобігти позивачеві забрати належний йому трактор, відповідачі демонтували з нього запасні частини: топливну, редуктор, генератор та колектор (вихлопну).

Виходячи з наведеного, положень статей 317, 321, 386, 387, 391 ЦК України, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_4 просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належні йому на праві власності трактори, сівалку, плуг, мотопомпу, розкидач мінеральних добрив, вказані запасні частини до трактора в належному, справному та придатному для експлуатації стані.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 належні йому на праві власності: трактор МТЗ-80, сівалку SK-12 мультікорн Руминка, трактор ЮМЗ-6, плуг ПЛН 3-35, мотопомпу для чистої води Forte FP20C, розкидач мінеральних добрив МВУ-900, запасні частини до трактора ЮМЗ: топливну, редуктор, генератор та колектор (вихлопну).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав документи, якими підтвердив те, що він є власником речей, запасних частин та техніки, які є предметом позовних вимог, між сторонами виник конфлікт з приводу використання сільськогосподарської техніки і як наслідок одного з таких конфліктів ОСОБА_5 демонтував з трактора ЮМЗ-6 запасні частини. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є власниками нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, об'єднаній спільним входом. При цьому ОСОБА_5, користуючись відсутністю визначення правового статусу, встановлених меж та порядку користування даної земельної ділянки, шляхом замикання воріт чинить перешкоди позивачу у доступі до його нерухомого майна.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині вирішення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння та розподілу між сторонами судових витрат, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 7 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем доведено позовні вимоги, зокрема те, що він є власником спірного майна, яким на момент розгляду справи судом незаконно володіли та користувалися відповідачі, при цьому жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідачі володіли спірним майном на законних підставах, суду не надано.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 7 грудня 2017 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірне рухоме майно у відповідачів відсутнє та знаходиться у володінні позивача, з його володіння не вибувало. Належними доказами не доведено, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном. ОСОБА_6 не користувався майном позивача. Докази, надані позивачем, на підтвердження належності йому запасних частин до трактора ЮМЗ-6 та сівалки не є належними, а тому суди безпідставно застосували статтю 387 ЦК України до даних правовідносин.

В лютому 2018 року позивач подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивував тим, що підписи на касаційній скарзі не належать відповідачам, а тому касаційне провадження у справі слід закрити.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 належить трактор МТЗ-80, реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_3 від 20 березня 2014 року), сівалка SK-12 мультікорн Руминка (акт прийому-передачі від 18 березня 2013 року, рахунок та квитанція від 18 березня 2013 року), трактор ЮМЗ-6, реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_4 від 6 лютого 2007 року), плуг ПЛН 3-35, мотопомпа для чистої води Fortean 20C, розкидач мінеральних добрив МВУ-900.

Згідно із довідкою виконавчого комітету Лісниченської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 1022 від 28 листопада 2016 року господарські будівлі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розташовані на одній земельній ділянці без чіткого встановлення межових знаків.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, щопозивач в порядку статті 60 ЦПК України надав докази набуття у власність спірного майна, яким на момент розгляду справи судами незаконно володіли та користувалися відповідачі, натомість суду не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачі володіють спірним майном на законних підставах. При цьому, ОСОБА_5 шляхом замикання воріт чинить перешкоди позивачу у доступі до його нерухомого майна.

За таких обставин суди виходили з наявності правових підстав, передбачених статтею 387 ЦК України, для витребування з відповідачів на користь позивача, належного йому майна.

Таким чином, суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4

Висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, з яких було скасовано попереднє рішення суду апеляційної інстанції, були враховані судом при розгляді цієї справи відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи).

Отже, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права є безпідставними.

Доводи касаційної про те, що спірне рухоме майно у відповідачів відсутнє та знаходиться у володінні позивача, з його володіння не вибувало є необґрунтованими, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Так, відповідно до акту комісії, що створена Лісниченською сільською радою, встановлено, що 27 січня 2017 року в присутності комісії ОСОБА_5 перешкоджав ОСОБА_4 забрати та вивезти з території земельної ділянки, яка знаходиться в їх спільному користуванні, спірне рухоме майно. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розпорядились сівалкою, плугом, запасними частинами до трактора ЮМЗ, редуктором, генератором, колектором (вихлопною), топливною та помпою для очищення води на власний розсуд, однак повідомити місцезнаходження даного майна відмовились.

Вказаний акт не спростований відповідачами.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не чинять позивачу перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном, а ОСОБА_6 не користувався майном позивача є безпідставними та спростовуються зокрема висновками Бершадського відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області про результати розгляду звернень ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до яких установлено факт, що сторони є власниками нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, об'єднаній спільним входом. При цьому, ОСОБА_5, користуючись відсутністю визначення правового статусу даної земельної ділянки, відсутністю встановлених меж та порядку користування, шляхом замикання воріт чинить перешкоди ОСОБА_4 у доступі до його нерухомого майна.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 через конфлікт з ОСОБА_4 демонтував з трактора ЮМЗ-6 запчастини, а саме топливну, редуктор, генератор, вихлопну у зв'язку з тим, що останній не повернув йому зерно.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів належності йому запасних частин до трактора ЮМЗ-6 спростовуються тим, що ОСОБА_4 є власником цього трактора (а. с. 46), а запасні частини до нього, як приналежність в порядку статті 186 ЦК України слідують за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, матеріали справи не містять даних, що це майно належить відповідачам.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 7 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк