Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 296/12387/13-ц

провадження № 61-1725 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу КузьмінаЛеся Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року у складі судді: Анциборенко Н. М., та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року, у складі колегії суддів: Якухно О. М., Жигановської О. С., Коломієць О. С.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кузьміна Л. Л., про визнання заповіту недійсним.

Позовну заяву мотивовано тим, що він та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті їхньої матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Під час оформлення спадщини він дізнався про існування заповіту ОСОБА_6, складеного на ім'я ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л. Л. 23 січня 2009 року. Вважає, що вказаний заповіт ОСОБА_6 не підписувала, у зв'язку з чим зміст заповіту не відповідає її волевиявленню.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кузьміна Л. Л., про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку експерта від 18 березня 2016 року № 5/16-25/224/225/226/16-25, у заповіті рукописний запис «это завещание прочитано мною в слух и подписано лично» та підпис виконані ОСОБА_6

ОСОБА_1 не доведено, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6 не було вільним і не відповідає її волі, тому відсутні визначені законом підстави для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не було надано суду доказів наявності у ОСОБА_6 хвороби Паркінсона. Під час розгляду справи було призначено дві почеркознавчі експертизи.

Висновком експерта від 02 квітня 2015 року № 1/6 встановлено, що в заповіті рукописний запис «это завещание прочитано мною в слух и подписано лично» та підпис виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Згідно із висновком експерта від 18 березня 2016 року № 5/16-25/224/225/226/16-25, у заповіті рукописний запис «это завещание прочитано мною в слух и подписано лично» та підпис виконані ОСОБА_6, а не ОСОБА_3

Зі змісту досліджувальних частин зазначених висновків експертів від 02 квітня 2015 року та 18 березня 2016 року вбачається, що експертами застосовано різний підхід до визначення належності підпису та запису у заповіті спадкодавцю, а тому експерти зробили протилежні висновки.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до акта огляду МСЕК від 01 жовтня 2004 року № 013415 ОСОБА_6 встановлено другу групу інвалідності внаслідок хронічних захворювань, серед яких було діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію 3 ступення, із синдромом судинного паркінсонізму, найвищу стадію хвороби, яка призводить до важких форм інвалідності. Внаслідок хвороби у ОСОБА_6 було тремтіння рук, що відображалося і в почерку, але ці ознаки відсутні у підписі та рукописному тексті заповіту.

Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у призначенні додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи, у зв'язку із наявністю двох протилежних висновків експертів.

05 грудня 2016 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу, у якому зазначено, що під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 не було надано судам першої та апеляційної інстанцій доказів наявності у ОСОБА_6 хвороби дисциркуляторної енцефалопатії 3 ступеня, із синдромом судинного паркінсонізму. Судами першої та апеляційної інстанцій було ретельно досліджено всі обставини справи, за клопотаннями ОСОБА_1 неодноразово призначалися експертизи, тому немає необхідності у скасуванні оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 січня 2009 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л. Л. посвідчено заповіт ОСОБА_6, відповідно до якого вона заповідала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_3

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно із частинами першої та третьою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статей 1233, 1234, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до пункту 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, чинної на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 січня 2009 року до посвідчення заповіту приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу КузьміноюЛ. Л. його було прочитано нотаріусом вголос, заповіт було підписано власноручно ОСОБА_6 у присутності нотаріуса. У зв'язку з похилим віком ОСОБА_6 заповіт посвідчувався на дому за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки Центральної міської лікарні № 1 від 04 березня 2014 року № 49, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживала за адресою: АДРЕСА_3, з 1991 року спостерігалася лікарями поліклініки № 1 Центральної міської лікарні № 1; перебувала на диспансерному обліку у невролога, окуліста, терапевта; з 2004 року мала другу групу інвалідності за загальним захворюванням. 2012 року у зв'язку із погіршенням стану здоров'я протягом останніх двох років була визнана інвалідом першої групи загального захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла, причиною смерті є порушення кровообігу, хронічна ішемічна хвороба серця.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у призначенні додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи, спростовуються матеріалами справи та висновком суду апеляційної інстанції, оскільки судами попередніх інстанцій за клопотаннями ОСОБА_1 неодноразово призначалися почеркознавчі експертизи.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом положень статей 143, 144 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, і експертиза призначається ухвалою суду.

Як роз'яснено у пунктах 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

У випадках, коли у справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Зі змісту досліджувальних висновків експертів від 02 квітня 2015 року № 1/6 та від 16 серпня 2016 року № СЕ-4-7-32.16 вбачається, що експертами при проведенні експертного дослідження було застосовано різні підходи до визначення належності підпису та запису у заповітах спадкодавцю, а тому експерти дійшли протилежних висновків, які (з урахуванням методу дослідження) не є взаємовиключними.

У експертизі від 02 квітня 2015 року № 1/6 експерт встановлював розбіжності у почерку, в той час, як у висновку від 16 серпня 2016 року № СЕ-4-7-32.16 експертом встановлювалися його збіги, що, за висновком суду апеляційної інстанції, є більш правильним, оскільки на дослідження експерту надавалися вільні зразки почерку спадкодавця, які виконані у різні періоди часу, а тому можуть мати відмінності у зв'язку із зміною певних елементів рукописних написів, стану здоров'я, місця виконання напису. У той же час, певні елементи рукописних написів, притаманних окремій особі, зберігаються незалежно від вищевказаних обставин.

Таким чином, експерт у висновку від 16 серпня 2016 року № СЕ-4-7-32.16, встановивши наявність значної кількості збігів у вільних зразках почерку на документах, наданих судом, та наданих на дослідження заповітів, дійшов висновку про належність написів на заповітах спадкодавцю ОСОБА_6

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що експертом під час проведення експертизи було враховано вплив на виконавця почеркових об'єктів збиваючих факторів природного характеру похилий вік, хворобливий стан.

Тому доводи ОСОБА_1 про неврахування експертом хвороби Паркінсона у померлої, що могло призвести до повної зміни почерку, є безпідставними.

Крім того, ОСОБА_1 не було надано суду належних доказів про наявність у ОСОБА_6 хвороби дисциркуляторної енцефалопатії 3 ступеня, із синдромом судинного паркінсонізму, та як наслідок повної зміни почерку хворої.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить принцип неприпустимості зловживання правами.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Рішення, винесені Європейським судом з прав людини проти України у справах «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, стосуються порушення права особи на розгляд її справи судом упродовж розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно із частиною п'ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин дає підстави стверджувати про неналежне здійснення позивачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилося у навмисному затягуванні судового розгляду даної справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, а тому обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року

залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю. В.Черняк