Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 318/2452/16Головуючий у 1-й інстанції Комишня Н.І.
Пр. № 22-ц/778/508/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Камянсько-Дніпровського районного суд Запорізької області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 30000,00 грн., 51000,00 грн. процентів та судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 01 січня 2014 року між ним та відповідачем було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у позивача позику в розмірі 30000,00 грн. на один рік з 01.01.2014 по 01.01.2015 року, з виплатою щомісяця 5% від суми боргу в розмірі 1500,00 грн. Сторони у договорі позики визначили, що якщо ОСОБА_2 не поверне позивачу позичені гроші у визначений строк, то він сплачує проценти 5% від суми боргу за весь час прострочення. На час розгляду справи в суді умови договору позики відповідачем не виконані. Відповідач добровільно борг не повернув.

Заочним рішенням Камянсько-Дніпровського районного суд Запорізької області від 23 березня 2017 року (59-61), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16 листопада 2017 року (а.с. 101), позовну заяву ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 30000,00 грн. суму боргу за договором позики, 51000,00 грн. процентів, всього загальною сумою 81000 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 810,00 грн.

Ухвалою Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року (а.с. 80-82) у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 84-85) просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для подальшого розгляду до Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області в іншому складі суду.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 115) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 117).

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційному суду письмові пояснення на апеляційну скаргу відповідача (а.с. 119-126), представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала відзив (а.с. 131-144) на апеляційну скаргу відповідача.

У судове засідання 01 березня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 127-130) всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились.

Всі особи, які беруть участь у справі, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали, окрім представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційному суду електронною поштою клопотання від 28.02.2018 року (а.с.145), в якому просила розгляд цієї справи апеляційним судом відкласти на іншу дату, оскільки, враховуючи погіршення погодних умов (снігопад/ожеледиця) та перекриття траси Василівка - Запоріжжя прибути у дане судове 01 березня 2018 року о 14.40 годині позивач та його представник не зможуть.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито ще до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду від 06 грудня 2017 року а.с. 115).

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шестидесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 60, 88, 215, 291, 224, 292, 294 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із обґрунтованості та доведеності останніх.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого заочного рішення судом першої інстанції у цій справі (23 березня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за договором позики від 01 січня 2014 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простий письмовій формі (копія а.с. 8 оригінал договору а.с. 56, був наданий суду першої інстанції для долучення до матеріалів цієї справи стороною позикодавця ОСОБА_3.), ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 у позику суму 30000,00 грн. на строк з 01.01.2014 по 01.01.2015 року із щомісячною платою 5 % від суми боргу, тобто по 1500,00 грн. (розрахунок: 30000,00 грн. *5 %/100 %).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі відповідач у добровільному порядку отримані в борг від позивача кошти в сумі 30000,00 грн., відсотки в розмірі 5% від суми боргу не повернув, про що свідчить наявність боргового документу саме на руках у позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановлений законом.

В силу вимог ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст.626 ЦК України) ними було укладено договір позики, так як позивач передав відповідачу у власність грошові кошти, а відповідач зобов'язався їх повернути в тій же сумі, що відповідає ст. 1046 ЦК України.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Підтвердження виконання зобов'язання має відбуватись у спосіб, встановлений ст. 545 ЦК України, у т.ч. видачею кредитором на вимогу боржника розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі, повернення кредитором боржнику боргового документу, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що договором позики, який було укладено сторонами 01 січня 2014 року передбачено, що ОСОБА_2 сплачує 5% від суми боргу (1500 грн.) щомісячно за весь час прострочення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач повинен сплатити позивачу проценти за користування чужими грошовими коштами - позикою за період, який складає 34 місяці, а саме: з 01.01.2014 року по 01.10.2016 року (з дати укладення договору та до часу подання позову в суд) загальною сумою 51000,00 грн. (1500 грн. * 34 міс.).

Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного суду України висловленій у постанові від 30 травня 2012 року справа № 6-48цс12 в разі якщо спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 1046-1048 ЦК України, а не вказаним вище Законом.

19.10.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-2129цс16 підвів підсумок відповідальності боржника перед кредитором, в разі несвоєчасного повернення позики та конкретизував складові його боргу.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути у цій справі на користь позивача ОСОБА_3 грошову суму боргу в розмірі 30000,00 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 51000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як відповідача, є такими, що не спростовують фактичних обставин цієї справи, правильно встановлених судом першої інстанції у цій справі, а також правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, викладену у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності вищезазначеного договору позики сторін, а, відповідно, і обов'язковості для виконання цього договору сторонами (ст. 629 ЦК України).

Оскільки, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що недійсність вищезазначеного договору позики сторін прямо не встановлена законом.

Також відповідач та представник останнього не надали суду у матеріали цієї справи доказів того, що вищезазначений договір позики сторін визнаний за рішенням суду в іншій справі недійсним.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останнього не зазначили та не надали суду першої інстанції до своєї заяви про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду першої інстанції взагалі будь-яких доказів у спростування позову позивача у цій справі, та зокрема належних і допустимих, у тому числі які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Оскільки, в силу вимог ст. 232 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, заочне рішення суду підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено (одночасно дві обставини), а саме, що:

- відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин

- і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

При цьому, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Однак, спочатку відповідач ОСОБА_2 відмовився від отримання судової повістки суду першої інстанції, про що міститься відмітка поштового відділення на конверті, який повернувся на адресу суду першої інстанції (а.с. 49), а потім конверти із судовими повістками на ім'я відповідача повернулись на адресу суду першої інстанції з відмітками поштового відділення «за зазначеною адресою не проживає», «через незапит» (а.с. 53-54).

Згідно із ст. 77 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року:

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи; у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч.1);

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання; у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин (ч.2).

Таким чином, порушення норм процесуального права, які є обов'язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, передбачені ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15,12.2017 року, у цій справі відсутні.

Порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи судом першої інстанції, у цій справі також відсутні.

Передача грошей підтверджується письмовим договором позики сторін від 01.01.2014 року (оригінал а.с.56), наданим суду першої інстанції стороною позивача у цій справі, за змістом якого ОСОБА_2 зазначав, що він бере у позику у ОСОБА_3 30000,00 грн. на строк один рік з 01.01.2014 р. по 01.01.2015 р.

Зазначений письмовий договір позики сторін є тим самим іншим документом, який посвідчує передання позичальнику ОСОБА_2 позикодавцем ОСОБА_3 вищезазначеної грошової суми, що узгоджується із вимогами ст. 1047 ч. 2 ЦК України.

В силу вимог ст. 545 ч. 3 ЦК України лише наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, відповідачем ОСОБА_2 та представником останнього апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 891,00 грн. (а.с. 111), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 88, 212-215, 231 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Камянсько-Дніпровського районного суд Запорізької області від 23 березня 2017 року цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 12 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.