Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 473/3604/16

провадження № 61-1877св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - відкрите акціонерне товариство «Вознесенський спецагропромтранс»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Захід-Авто-Ленд»,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вознесенський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Миколаївської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у складі судді Висоцької Г. А. від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області в складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М. від 24 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року відкрите акціонерне товариство «Вознесенський спецагропромтранс» (далі - ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації транспортного засобу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно рішення Господарського суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача 132 634 грн 52 коп. та 2 600 грн 68 коп. судового збору На виконання вказаного судового рішення 04 лютого 2015 року господарським судом виданий наказ, який пред'явлено до виконання. Постановою державного виконавця Вознесенського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції Миколаївської області від 02 березня 2016 року на майно боржника накладено арешт, у тому числі й на транспортний засіб типу - автобус, РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, білого кольору. Однак, ОСОБА_1, який знав про заборону відчуження всього належного йому майна, розпорядився зазначеним автомобілем, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2, що підтверджується довідкою рахунком, виданою товариством з обмеженою відповідальністю «Захід-Авто-Ленд» (далі - ТОВ «Захід-Авто-Ленд») 17 листопада 2015 року. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу та скасувати державну реєстрацію автобусу РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску за ОСОБА_2, а також стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

Ухвалами суду від 16 лютого 2017 року та від 13 березня 2017 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі у якості співвідповідачів - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області та ТОВ «Захід-Авто-Ленд».

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу типу - автобус - D РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, білого кольору, який укладено 17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 У задоволенні вимог ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність обов'язку щодо повернення стягнутих за рішенням суду коштів на користь позивача, про накладене на нього обмеження державним виконавцем щодо розпорядження майном і на момент продажу транспортного засобу ОСОБА_2 порушив права позивача як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки майнові вимоги ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» як на час вчинення спірного правочину, так і на час розгляду справи не було задоволено, оскільки виконавче провадження не закінчено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками місцевого суду, апеляційний суд зазначив про те, що оскільки ОСОБА_1 не мав повноважень щодо продажу вищевказаного автобусу, місцевий суд дійшов вірного висновку в частині вимог про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваним договором купівлі-продажу права позивача не порушено, оскільки на час його укладення заборони відчуження спірного автомобіля шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було. Крім того, відповідач не знав про наявність постанови державного виконавця про накладення арешту на спірне майно.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» про скасування державної реєстрації транспортного засобу до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 400 ЦПК України).

21 лютого 2018 року до суду касаційної інстанції від ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» надійшов відзив на вищевказану касаційну скаргу, у якому заявник просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначив, що позивач не був стороною оспорюваного правочину, однак за вказаним договором боржник ОСОБА_1, здійснив відчуження майна в порушення заборони, встановленої державним виконавцем у порядку виконання судового рішення на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс». Тому позивач має власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з метою забезпечення можливості в подальшому виконати рішення господарського суду.

05 березня 2017 року від регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області надійшов відзив на вищевказану касаційну скаргу, у якому заявник просить касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на те, що при перереєстрації спірного автомобіля, купівля-продаж відбулась на комісійних засадах, тобто договір комісії в розумінні глави 69 ЦК України було укладено між ТОВ «Захід-Авто-Ленд та ОСОБА_1, а вже на його виконання було укладено договір купівлі-продажу між ТОВ «Захід-Авто-Ленд» та ОСОБА_2 Довідка рахунок, в даному випадку є кінцевим результатом договору купівлі-продажу. А тому визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неправильним.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року з ФОП ОСОБА_1 стягнуто на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» 130 033 грн 84 коп. основного боргу та 2 600 грн 68 коп. судового збору.

На виконання вказаного судового рішення судом було видано 04 лютого 2015 року відповідний наказ.

Постановою державного виконавця ВДВС Вознесенського МУЮ від 04 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного наказу щодо боржника ОСОБА_1 про стягнення з нього 132 634 грн 52 коп. на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс». Постановою державного виконавця у той же день накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу.

Відомості щодо накладення арешту на спірний автотранспортний засіб не були внесені у Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 05 січня 2010 року ОСОБА_1 належав автобус - D, РУТА-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, білого кольору.

17 листопада 2015 року ТОВ «Захід-Авто-Ленд» видано довідку-рахунок, згідно якої автобус - - D, РУТА-20 шасі № НОМЕР_3 продано ОСОБА_2 за 30 108 грн., яка у подальшому зареєструвала за собою право власності на зазначений транспортний засіб.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно із ст. 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (чинного на час укладення спірного правочину) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешт державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог процесуального закону правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», виходячи із того, що судами встановлено, що відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Вознесенського МУЮ від 04 лютого 2015 року накладено арешт на все майно боржника та встановлено заборону на його реалізацію.

Таким чином, ОСОБА_1 укладаючи спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу, порушив заборону державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна.

Ураховуючи вищезазначене, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав, відповідно до статтей 203, 215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу недійсним, оскільки укладення оспорюваного договору купівлі-продажу між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення, чим порушені права позивача.

Сам по собі факт невнесення відомостей про існування заборони на відчуження спірного автомобіля до Державного реєстру обтяжень рухомого майна не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право розпоряджатися рухомим майном, ураховуючи, що про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Відтак ОСОБА_2 порушив права позивача як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки майнові вимоги ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» як на час вчинення оспорюваного договору, так і на час розгляду справи судами попередніх інстанцій не було задоволено, оскільки виконавче провадження не закінчено.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року № 6-2360цс16.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову - без змін.

Обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2017 року в частині задоволення позову відкритого акціонерного товариства «Вознесенський спецагропромтранс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило