Справа № 336/4896/17
Провадження № 2/336/203/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (квартирою) шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 звернулись до суду з вищевказаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнювали, та в якому просять суд усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном (квартирою) шляхом виселення ОСОБА_5, з квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивачі зазначили, що вони є власниками квартири № 29, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Полякова, буд. 19. У зазначеній квартирі, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, позивачі зареєстровані та проживають. В належній позивачам квартирі також проживає колишній чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_5.

В 2002 році позивач ОСОБА_3 та відповідач по справі уклали шлюб, від якого мають сина, а 05.12.2006 року шлюб між ними розірвано.

За твердженнями позивачів, розірвання шлюбу відбулось внаслідок того, що відповідач зловживає спиртними напоями, після чого вчиняє сварки, жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків, проживання разом з ним є нестерпним.

У звязку з тим, що позивач ОСОБА_3 намагалась зберегти сімю, неодноразово налагоджувала стосунки з відповідачем, пробачала йому скандали та зловживання спиртними напоями, після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в спірній квартирі. Позивачі зазначають про те, що відповідач продовжує випивати, вчиняти сварки, що негативно впливає на всіх членів сімї, в тому числі і на неповнолітню дитину - сина відповідача ОСОБА_6, якому виповнилось 14 років.

На прохання позивачів переїхати проживати в інше житло, за місцем його реєстрації, відповідач відмовляється, тому позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом. Відповідач порушує їх право на спокійне життя, завдає їм моральних страждань та негативно впливає на неповнолітню дитину, заважає їм вільно користуватися належною їм на праві приватної власності квартирою, в добровільному порядку виселятися не збирається. Посилаючись на частину 1 статті 116, статті 150, 156 Житлового кодексу України, статті 316, 317, 319, 321, 346, 383, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, позивачі просять суд усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1.

Позивачі та представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на відсутність правових підстав для його задоволення, просив в позові відмовити.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Свідок ОСОБА_7, допитана в судовому засіданні, зазначила, що вона працює поваром в дитячому садку, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та є сусідкою сторін по справі. Крім того пояснила, що відповідач є колишнім зятем позивача ОСОБА_1 та колишнім чоловіком позивача ОСОБА_3 Свідок ОСОБА_7 зазначила також, що ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями, у звязку з чим чинить сварки, не оплачує комунальні послуги. Зі слів позивачів їй відомо, що відповідач бив колишню дружину ОСОБА_3 та ОСОБА_1, останні звертались до органів поліції, але подальше вирішення конфлікту їй не відомо. Пояснила, що наскільки їй відомо, відповідач участі у вихованні неповнолітнього сина не приймає.

Неповнолітній свідок ОСОБА_4, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що мешкає в спірній квартирі разом з матірю, бабусею та дідусем, а до недавнього часу і з біологічним батьком ОСОБА_5 відповідачем по справі. Однак, протягом останніх шести місяців відповідач в квартирі не мешкає, проте періодично зявляється, комунальні послуги оплачує його мати ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_1 Крім того, пояснив, що батько приходячи додому в нетверезому стані, вчиняє сварки, ображає їх, внаслідок чого вони звертались до правоохоронних органів влітку та восени 2017 року, з батьком він спілкується рідко. Пояснив, що вони поміняли замки в спірній квартирі, в батька ключів немає, він та його матір просили відповідача забрати свої речі з житла.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності громадянам: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 23859 від 14.02.2013 року (а.с.6), копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1738116 від 28.03.2013 року (а.с.7) та копією технічного паспорту на квартиру (а.с.11).

Судом встановлено, що в спірній квартирі періодично мешкає відповідач по справі, в ній знаходяться його особисті речі.

Відповідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 19.09.2017 року (а.с.23) та копії паспорта відповідача ОСОБА_5 (а.с.8), останній зареєстрований з 1998 року за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції серія І-ЖС № 024050 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано 05.12.2006 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 606 (а.с.10)

Позивачі зазначають, що відповідачу на праві власності належить нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с.93-96) з якої вбачається, що за відповідачем зареєстровано право приватної власності на будинок розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Польова, буд. 6, право приватної спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, а також на квартиру, розташовану за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Набережна ім. В. СтефаникаАДРЕСА_6.

В обґрунтування позову позивачі посилаються, зокрема, на вимоги частини 1 статті 116 Житлового кодексу України, а саме, що відповідач систематично порушує правила їх співжиття, робить неможливим їх проживання в спірній квартирі разом з ним, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

На підтвердження вищевикладеного в матеріалах справи міститься лист Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області (а.с.78) відповідно до якого за зверненням ЄО 22234 працівниками поліції було проведено перевірку за результатами якої було прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян» припинити розгляд та рекомендовано ОСОБА_3 з приводу виселення звернутися до суду, а також лист Запорізької місцевої прокуратури № 1 (а.с.97) відповідно до якого позивачу ОСОБА_3 також було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав.

Частина 1 статті 116 Житлового кодексу України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Доказів на підтвердження того, що до ОСОБА_5В, були застосовані будь-які заходи попередження чи громадського впливу щодо недопущення порушення останнім правил суспільного співжиття, притягнення відповідача до відповідальності, позивачами не надано.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачем їх прав як власників нерухомого майна, зокрема, проживання останнього у даному житловому приміщенні без достатніх правових підстав.

Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власниками своєю власністю.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Між сторонами не було досягнуто згоди про безоплатне або оплатне користування житлом відповідачем квартири АДРЕСА_1. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до частини 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як зазначають позивачі, відповідач мешкає у належній їм квартирі, не є членом їх сімї, оскільки шлюб між ним та позивачем ОСОБА_3 розірвано, перешкоджає їм у користуванні та володінні їх власністю.

Суд вважає за необхідне зазначити, що здійснення права власності не може бути обмежене лише з підстав забезпечення права на проживання інших осіб разом із власником з таких причин.

Власник відповідно до чинного законодавства має право здійснювати право власності на власний розсуд. Тобто, має право надати право проживання в його житлі будь- якій особі, а члени сім"ї мають таке право відповідно до закону у випадку, якщо проживають з ним. Однак, так само як надати право на проживання, власник має право позбавити інших осіб права на проживання у його житлі.

За висновками суду позбавлення права особи на проживання є здійсненням права власності на житло, а неможливість позбавлення власником права на проживання інших осіб у своєму житлі є обмеженням його суб'єктивного права власності.

Твердження представника відповідача про невірно обраний позивачами спосіб захисту, оцінюються судом критично, з огляду на наступне.

При виборі способу захисту цивільного права необхідно врахувати специфіку права та характер його порушення. Захист права судом відбувається з урахуванням установлених законом меж здійснення суб'єктивного права на захист і компетенції суду.

Водночас, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вирішуючи спір про відновлення прав (охоронюваних законом інтересів) позивачів, які були порушені, на думку позивачів, внаслідок проживання відповідача у приміщенні, що належить позивачам на праві спільної сумісної власності, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивачів до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обрання позивачами способу захисту свого цивільного права шляхом виселення, на думку суду, відповідає загальним правомочностям власника майна і його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено статтями 386, 391 Цивільного кодексу України та статтею 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що відповідач перешкоджає позивачам здійснювати право власності на свій розсуд, мирно володіти належною їм квартирою, зважаючи на той факт, що останній періодично мешкає в ній, присутність його речей у квартирі, його впевненість у наявності права на користування квартирою за відсутності юридичних підстав для цього.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 316, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (квартирою) шляхом виселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (69098, АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_2 (69098, АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3 (69098, АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_3), яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 (69098, АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_4) у здійсненні права користування та розпорядження майном (квартирою) шляхом виселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (69098, АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_3) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Я.Р.Марко