АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3934/16-ц Номер провадження 22-ц/786/362/18Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 03 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 7/AV7-07-08. На виконання кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 21257 дол. США для придбання автомобіля. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, були укладені договір застави транспортного засобу та з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки. 02 липня 2015 року строк користування кредитними коштами закінчився, але відповідачі кошти банку у повернення кредиту не сплатили.

Просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року, який було укладено між банком та відповідачем ОСОБА_2, станом на 12 квітня 2016 року, в сумі 18025,71 дол. США та 460928,22 грн. пені, що загалом згідно курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року становить 921856,44 грн., і судові витрати.

У листопаді 2016 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору в якому посилався на те, що банком було змінено умови договору без його згоди, а саме збільшено процентну ставку до 17,6 % річних.

Просив розірвати кредитний договір № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року станом на 12 квітня 2016 року, а саме: заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 361159,89 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 99757,52грн.; пеню за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460929,22 грн., і кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 13827,68 грн.

Відмовлено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_3 скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги банку до ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

Також апеляційну скаргу подав ОСОБА_2, який просив скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору та ухвалити в цій частині нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити. Вважає, що при вирішенні зустрічного позову не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3 зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку до поручителя законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволена, а рішення суду, в цій частині, без змін.

Учасники справи будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з'явилися. Від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 надійшли зави про розгляд справи без їх участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Згідно із п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №7/AV7-07-08, на виконання якого банк надав позичальнику кредит в сумі 21 257,00 доларів США зі строком повернення до 02 липня 2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом за процентними ставками, встановленими п. 4.1. кредитного договору.

Пунктом 2.3. кредитного договору визначено цільове використання кредитних коштів - придбання автомобіля.

Відповідно до п. 3.3 кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язався здійснювати щомісячні ануїтетні платежі по погашенню заборгованості по кредиту згідно графіку погашення заборгованості. Умовами кредитного договору встановлено розмір ануїтетних щомісячних платежів,що мають бути сплачені позичальником. Так, протягом першого року користування кредитом розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 421,00 грн., другого - 414,00 грн., третього - 412, 00 грн., четвертого - 411,00 грн., п'ятого - 408,00 грн., шостого - 404,00 грн., сьомого - 397,00 грн.

У п. 4.1. кредитного договору було визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами упродовж першого року кредитування в розмірі 15,6%, 2-го року 15%, 3-го 14,905, 4-го 14,70%, 5-го 14,3%, 6-го 13,3%, 7-го 10,3% річних.

Обґрунтовуючи позовну заяву про розірвання кредитного договору, ОСОБА_2 посилався на порушення банком умов договору, а саме на те, що без його відома було збільшено процентну ставку.

Проте, згідно п.п. 4.7, 4.8. даного договору сторони домовилися, що у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних ануїтетних платежів та/або процентів або ж у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, зокрема передбачених у п.5.2 кредитного договору ( позичальник не уклав зі страховиком договір страхування предмету застави на наступний рік кредитування або позичальник уклав договір страхування предмету застави на не погоджених банком умовах) за користування кредитним ресурсами встановлюється процентна ставка у розмірі 17,6 процентів річних. При цьому, сторонами цього договору було оговорено, що для застосування нової підвищеної процентної ставки та нового розміру щомісячного ануїтетного платежу не вимагається укладення будь-яких інших додаткових документів.

Суд першої інстанції аналізуючи матеріали справи вірно звернув увагу, що ОСОБА_2 виконував умови кредитного договору фактично до початку липня 2009 року шляхом сплати коштів у повернення кредиту та процентів у визначених розмірах та згідно графіку. Однак, позичальник всупереч вимогам п. 5.2. кредитного договору перестав з 2-го року кредитування укладати договори страхування предмету застави, внаслідок чого банк з 03 липня 2009 року відповідно п. 4.8. кредитного договору збільшив на умовах передбачених кредитним договором розмір процентної ставки за користуванням кредитом до 17,6% річних з визначенням відповідних розмірів щомісячних платежів по кредиту.

Тобто, банк відповідно до умов договору правомірно скористався своїм правом на збільшення процентної ставки, при цьому, договір не містить обов'язку банку повідомляти про дане збільшення позичальника.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 ознайомився та погодився з умовами кредитного договору, що підтверджується його власноручним підписом на кожній сторінці договору.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що в судовому засіданні не доведено отримання валютного кредиту в доларах не є підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно матеріалів справи позивачем по зустрічному позову не заперечувався факт отримання кредитних коштів в сумі, що на час видачі еквівалентна 21257,00 дол. США, при цьому ним зазначено, що автомобіль, з метою покупки якого брався кредит, був придбаний саме за гривні, на момент видачі кредиту та погашення заборгованості позичальник не заперечував щодо отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що дана обставина, як підстава розірвання кредитного договору в зустрічній позовній заяві не зазначалася.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, що проведеною експертизою встановлено невідповідність методу нарахування банком процентів умовам договору не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки дана обставина не є порушенням договору, а лише може вплинути на розмір стягуваної заборгованості.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 рішення суду в частині розміру стягнутої з нього заборгованості не оскаржується.

За таких обставин збільшення процентної ставки без повідомлення позичальника не є порушенням умов договору та не може бути підставою розірвання договору, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовною заявою до суду 27 травня 2016 року. ОСОБА_2 сплачував кошти у повернення кредиту до 10 січня 2014 року включно, а процентів за користування кредитом до 04 листопада 2014 року включно. Зобов'язання по поверненню кредиту (платежів), прострочення у сплаті яких розпочалося з 11 січня 2014 року фактично включені до складу позовних вимог. Крім того, строк сплати коштів у повернення кредиту було встановлено за умовами кредитного договору до 02 липня 2015 року. Отже, беручи до уваги не тільки дати виникнення простроченої заборгованості по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, а і строк повернення кредиту визначеного у кредитному договорі 02 липня 2015 року, строк вимоги до поручителя в останньому випадку закінчувався 02 січня 2016 року. Звідси, позовні вимоги про стягнення боргу з поручителя подані банком без врахування меж шестимісячного строку чинності поруки встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, враховуючи ту обставину, що кредитним договором чи договором поруки не були встановлені інші конкретно визначені строки дії поруки. Банк не надав належні і допустимі докази на спростування встановлених обставин та підтвердження позовних вимог стосовно поручителя.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 7/AV7-Р, згідно якого поручитель зобов'язувався перед позивачем відповідати за виконання позичальником зобов'язань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі. При цьому, підписанням договору поруки, поручитель свідчила про те, що ознайомлена з цим договором, а також у тому числі із кредитним договором та його умовами ( п. 1.3. договору поруки ).

Відповідно до п. 5.1 договору поруки № 7/AV7-Р від 03 липня 2008 року порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за Кредитним договором не пред'явив вимоги до Поручителя.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Враховуючи, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з позовом до поручителя у травні 2016 року, тобто в межах передбаченого договором поруки трирічного строку, цей строк не можна вважати пропущеним.

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року по справі 6-1006цс16.

Як вбачається з ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Беручи до уваги, що рішенням суду першої інстанції встановлено розмір заборгованості, що підлягає стягненню за кредитним договором, та в цій частині рішення суду не оскаржувалося, з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість у відповідному розмірі.

Безпідставними є посилання ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу, як на підставу для відмови у задоволення позову банку до неї, як до поручителя, що її не було повідомлено про невиконання позичальником умов договору, оскільки ні чинним законодавством, ні договором поруки не передбачено обов'язку банку інформувати поручителя про стан виконання позичальником свої зобов'язань. Крім того, збільшення процентної ставки банком відбулося в наслідок невиконання умов договору, щодо страхування транспортного засобу, а не внаслідок неналежного погашення заборгованості.

Доводи ОСОБА_3 стосовно того, що збільшення відсоткової ставки відбулося без її згоди є безпідставними, оскільки вона виступила поручителем, щодо виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, яким, у свою чергу, передбачено збільшення розміру відсотків у випадку не виконання умов договору. Таким чином, збільшення процентної ставки не є зміною умов договору та не потребує погодження поручителя.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - задоволенню.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року в частині відмову у солідарному стягненні заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_3 слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині стягнення заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість.

Змінити рішення в частині порядку стягнення заборгованості та судового збору, стягнувши солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року станом на 12 квітня 2016 року, а саме: заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 361159,89 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 99757,52грн.; пеню за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460929,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 6913,84 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 6913,84 грн.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати понесені останнім при подачі позову в розмірі 15210 грн. 45 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року в частині відмову у солідарному стягненні заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_3 - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в частині стягнення заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість

Змінити рішення в частині порядку стягнення заборгованості та судового збору, стягнувши солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором за № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року станом на 12 квітня 2016 року, а саме: - заборгованість по кредиту у розмірі 14124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 361159,89 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року 99757,52грн.; - пеню за прострочення сплати коштів у повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460929,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 6913,84 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 6913,84 грн.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати понесені останнім при подачі апеляційної скарги в розмірі 15210 грн. 45 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 29 березня 2018 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: Т.В. Одринська

О.О. Панченко