Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/5723/14-ц

провадження № 61-4395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, законний представник неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Гончаренко В. М., Сватаненка В. І., Черевка П. М., від 26 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2014 року ОСОБА_10 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_11, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_9, як законного представника неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Свої вимоги ОСОБА_10 обґрунтовував тим, що 01 листопада 2006 року між ним та ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено договір купівлі-продажу паркувального місця АДРЕСА_1 Усі умови договору купівлі-продажу виконано, однак договір не було посвідчений нотаріально. Спадкоємцями ОСОБА_11 є ОСОБА_6 та неповнолітні ОСОБА_13., ОСОБА_14 і ОСОБА_12

Із урахуванням зазначеного,позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Ільченко Н. А. від 14 липня 2014 року позов ОСОБА_10 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 01 листопада 2006 року, згідно з умовами якого ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, продав, а ОСОБА_10 купив стояночне місце АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_10 право власності на стояночне місце АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2006 року досягли згоди щодо усіх його істотних умов та повністю його виконали, жодного спору між ними з приводу спірного майна не існувало, однак не оформили договір купівлі-продажу нотаріально, як цього вимагає закон. Крім того, продавець по вказаному договору купівлі-продажу ОСОБА_11, 09 лютого 2011 року змінив ім'я з «ОСОБА_11» на «ОСОБА_11», а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер, у зв'язку з чим, на даний час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливо.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_10 у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам статті 16 ЦК України, що потягло за собою невірне ухвалення рішення. Спірне стояночне місце зареєстровано як нерухоме майно, а при укладенні договору-купівлі спірного майна сторонами договору не було додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (частина перша статті 220 ЦК України).

17 жовтня 2016 року ОСОБА_10подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що з 01 січня 2013 року державній реєстрації не підлягає договір купівлі-продажу нерухомого майна після його нотаріального посвідчення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір купівлі-продажу дійсним. Договір купівлі-продажу стояночного місця відбувся, оскільки усі його основні умови були виконані, як однією так і іншою стороною, що підтверджується документально. Враховуючи, той факт, що чинна редакція статті 657 ЦК України до вимог щодо оформлення договору купівлі-продажу нерухомості відносить лише письмову форму і нотаріальне посвідчення, відмова судів у визнанні угоди дійсною з причин відсутності державної реєстрації є неправомірною. Крім того ОСОБА_11 не є належним відповідачем у даній справі, а тому та не мала права на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Він тривалий час несе витрати по утриманню стояночного місця.

23 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_11 на подану касаційну скаргу ОСОБА_10 У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_11 зазначає, що судом апеляційної інстанції було правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, встановлено обставини справи та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачу. При укладенні договору купівлі-продажу 01 листопада 2006 року, сторонами якого є ОСОБА_10та спадкодавець ОСОБА_11, не було дотримано вимоги частини першої статті 220 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_12, яка участі у справі не брала однак є спадкоємицею ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, про приєднання до поданих заперечень ОСОБА_11 У заяві ОСОБА_12 погоджується та підтримує у повному обсязі заперечення на касаційну скаргу своєї матері ОСОБА_11

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_9, як законного представника неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власностіпризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Суди встановили, що комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 09 листопада 2005 року зареєстровано право власності на стояночне місце АДРЕСА_1 за ОСОБА_11. (номер запису: 3250 в книзі 48 неж-1) на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2004 року.

01 листопада 2006 року між ОСОБА_11та ОСОБА_10 укладено у простій письмовій формі угоду купівлі-продажу нерухомості, за умовами якої ОСОБА_11 продає, а ОСОБА_10 купує вищезазначене стояночне місце за 16 300,00 доларів США.

02 листопада 2006 року продавець ОСОБА_11 і покупець ОСОБА_10 підписали акт прийому-передачі, в якому зазначили, що у відповідності з пунктом 2.2.2. договору купівлі-продажу стояночного місця АДРЕСА_1, продавець ОСОБА_11 передав, а покупець ОСОБА_10 прийняв у власність вищезазначене стояночне місце, та що ОСОБА_11 отримав від ОСОБА_10 в рахунок сплати за вищевказане стояночне місце 16 300,00 дол. США і матеріальних претензій до нього не має.

Листами від 08 листопада 2006 року та від 16 лютого 2007 року ОСОБА_11 повідомив ОСББ «Проспект Шевченка, 29-А», яке є обслуговуючою організацією будинку, де знаходиться стояночне місце НОМЕР_1, про те, що новим власником цього стояночного місця є ОСОБА_10, який буде нести усі експлуатаційні витрати на це стояночне місце.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 09 лютого 2011 року ОСОБА_11 змінив ім'я на ОСОБА_11.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть.

У відповідності до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання угоди купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу нерухомості від 01 листопада 2006 року, який укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_11. та ОСОБА_10, не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу від 01 листопада 2006 року дійсним.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного відповідача та безпідставного подання апеляційної скарги ОСОБА_11 не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_11 є законним представником неповнолітнього ОСОБА_12, який є спадкоємцем першої черги.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк