07.02.2018 Єдиний унікальний номер 205/1714/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 рокум. ДніпроСправа № 205/1714/17-ц
2/205/178/18

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №107173 від 25.12.2007р. у розмірі 13482,99 дол. США, що за курсом 26,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.03.2017р. складає 362827,26 грн. станом на 09.02.017р., яка складається з наступного: 13482,99 дол. США заборгованість за відсотками, нарахованим за період з 24.06.2016р. по 09.02.2017р. за користування кредитом.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 73800,00 дол. США зі сплатою відсотків з кінцевим терміном повернення до 25.12.2012р., однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 несуть відповідальність за невиконання позичальником своїх зобовязань як поручителі на підставі договорів поруки від 25.12.2007р.

ОСОБА_3 звернувся до суду з письмовим відзивом на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог, предявлених до нього на підставі договору поруки №107173-ДП-2 від 25.12.2007р., оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012р. у справі № 2/422/1412/2012 вказаний договір поруки визнано недійсним.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з письмовою заявою, у якій просив відмовити у задоволенні позову з мотивів пропуску позивачем позовної давності.

Ухвалами суду від 30.10.2017р., 23.11.2017р., 11.01.2018р. явку представника було визнано обовязковою.

Водночас позивач не забезпечив явку свого представника у жодне судове засідання, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце їх проведення, натомість матеріали справи місять клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання 07.02.2018р. не зявився, проте надав до суду письмове клопотання, у якому заперечував факт погашення його довірителями заборгованості за кредитом у 2014 році та просив розглядати справу у його відсутність.

ОСОБА_3 у судове засідання 07.02.2018р. не зявився, проте матеріали справи містять заяву про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

1. 25.12.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 107173 (далі Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 73800,00 дол. США на купівлю сідлового тягача з кінцевим терміном повернення до 25.12.2012р., а відповідач зобовязався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним (а.с.а.с.11-15).

Факт отримання вказаних кредитних коштів підтверджується копією меморіального ордеру від 26.12.2007р. та випискою з рахунку ОСОБА_1 (а.с. 124).

25.12.2017р. також було укладено договори поруки № 107173-ДП-1 та № 107173-ДП-2 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 відповідно, згідно з умовами яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобовязались нести солідарну відповідальність у випадку невиконання ОСОБА_1 зобовязань за Кредитним договором (а.с.а.с.16, 17).

Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Всупереч вищевикладеним положенням ОСОБА_1 свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за Кредитним договором, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 09.02.2017р. становить 480281,62 дол. США та складається з: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 65949,25 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 156644,6 дол.США, заборгованості за комісією у розмірі 606,78 дол. США, а також за пенею у розмірі 257080,98 дол.США (а.с. 4-6).

Доказів погашення такої заборгованості суду не надано.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за Кредитним договором, яка складається з заборгованості за відсотками у розмірі 13482,99 дол. США, нарахованими за період з 24.06.2016р. по 09.02.2017р. за користування кредитом.

2. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2012р. у справі №2/422/1412/2012, яке набрало законної сили 09.10.2012р., визнано недійсним договір поруки № 107173-ДП-2, укладений 25.12.2007р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк».

З огляду на визнання недійсним вказаного договору поруки у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог, предявлених до ОСОБА_3, як поручителя ОСОБА_1 за Кредитним договором.

3. Вирішуючи позов в частині позовних вимог, предявлених до ОСОБА_1 як позичальника та ОСОБА_2 як поручителя, суд виходить з наступного.

Представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 266 ЦК України встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв'язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів поза її межами.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 23.01.2018р. у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 61-297св18).

Крім того, відповідно до ч. 1 с. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами Кредитного договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. №6-1206цс15.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 6.8 Кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом з використанням засобів поштового звязку 20.03.2017р., суд доходить висновку, що ним пропущено позовну давність щодо платежів, строк погашення яких було порушено у період до 20.03.2012р.

Суду не надано доказів існування судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором за тілом кредиту в частині прострочених платежів за період до 20.03.2012р.

Оскільки Кредитним договором встановлено кінцевий термін повернення кредиту до 25.12.2012р., суд доходить висновку, що на момент звернення до суду з цим позовом позовна давність щодо основної вимоги про стягнення тіла кредиту не спливла лише за платежами, строк погашення яких було порушено позичальником у період з 20.03.2012р. по 25.12.2012р.

Водночас з наданого банком розрахунку спірної заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 13482,99 дол. США, нарахованими за період з 24.06.2016р. по 09.02.2017р., вбачається, що такі відсотки нараховувались на усе прострочене тіло кредиту, в тому числі і на частину платежів, строк погашення яких було порушено позичальником у період до 20.03.2012р.

Оскільки банк пропустив строк позовної давності стосовно основної вимоги про повернення тіла кредиту в частині прострочених платежів за період до 20.03.2012р., суд доходить висновку, що відповідно до ст. 266 ЦК України строк позовної давності сплив і стосовно додаткової позовної вимоги про стягнення процентів, нарахованих на цю частину тіла кредиту, що за наявності заяви відповідача виключає можливість стягнення відповідної частини нарахованих банком процентів.

Стосовно іншої частини процентів, які банк має право стягнути з відповідачів у судовому порядку та які можуть бути нараховані на суму заборгованості за тілом кредиту, щодо якої дотримано строк позовної давності (тобто на прострочені платежі за період з 20.03.2012р. по 25.12.2012р.), суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд тричі визнавав явку представника позивача обовязковою, проте позивач явку свого представника для дачі пояснень у судовому засіданні не забезпечив.

Позивач також не надав належного розрахунку процентів, які банк має право нарахувати на прострочені платежі за тілом кредиту за період з 20.03.2012р. по 25.12.2012р. та стягнути з відповідачів у судовому порядку.

Оскільки відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не має права збирати докази з власної ініціативи, а позивачем не надано належний розрахунок процентів за Кредитним договором, які він має право стягнути у судовому порядку, а також враховуючи, що суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок самостійно, у суду відсутні для задоволення позову і у цій частині.

4. Суд також враховує, що відповідно до наданого позивачем розрахунку відбулось часткове погашення заборгованості за Кредитним договором, а саме 09.10.2014р. за нарахованою пенею у розмірі 2162,13 дол. США та 04.07.2016р. за тілом кредиту у розмірі 4,30 дол.США.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 08.11.2017р. №6-2891цс16.

Оскільки представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечує факт погашення його довірителями заборгованості за Кредитним договором з 2014 року, а також враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення таких дій позичальником або уповноваженою ним особою, у суду відсутні підстави для висновку про переривання позовної давності 09.10.2014р. та 04.07.2016р.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_4