Справа № 139/115/17 Провадження № 2/139/59/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Тучинської Н.В.

з участю відповідача ОСОБА_1,

та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк ПриватБанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 надав відповідачеві ОСОБА_1 кредит у розмірі 55180 гривень на термін до 17 липня 2017 року, а ОСОБА_1 зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

Банк стверджує, що ОСОБА_1 своє зобов'язання належним чином не виконує, а тому станом на 30 листопада 2016 року утворилася заборгованість за договором кредиту на загальну суму 106 тисяч гривень, в тому числі: 63 182 гривні 12 копійок заборгованість за кредитом та 42817 гривень 88 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом. Крім того, позивач заявляє, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1, 16 серпня 2013 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки за № VIUWGA00001514/1 відповідно до якого ОСОБА_3 зобовязувалася відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за договором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідачі добровільно відмовляються погасити борг перед позивачем, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 лютого 2017 року заявив вимогу про солідарне стягнення з відповідачів частини кредитної заборгованості в сумі 106 тисяч гривень та судових витрат по справі.

Ухвалою від 17 лютого 2017 року було відкрито провадження у справі і призначено попереднє судове засідання (т. 1, а.с. 32). Ухвалою від 27 лютого 2017 року справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. За клопотанням (т. 1, а.с. 80-81) представника відповідачів ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 34, 35)ухвалою суду від 20 березня 2017 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні № 0000044 (т. 1, а.с. 84). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року (т. 1, а.с. 107-108) скасовано ухвалу суду про зупинення провадження. 11 травня 2017 року провадження у справі було відновлено (т.1, а.с. 112).

Судові засідання 24 травня, 07 і 23 червня, 26 липня, 08 серпня і 05 вересня 2017 року відкладалися або було оголошено перерву у звязку з невиконанням позивачем ухвали суду про витребування оригіналу договору поруки № VIUWGA00001514/1 від 16 серпня 2013 року.

26 липня 2017 року в судовому засіданні було заслухано пояснення по суті відповідача ОСОБА_1, досліджено письмові докази в справі.

Ухвалою від 26 вересня 2017 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 196), що діяв в інтересах відповідача ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 138), і призначено судово-почеркознавчу експертизу (т. 1, а.с. 198-199), а провадження у справі було зупинено до отримання висновку експерта (т. 1, а.с. 200).

Провадження у справі відновлено 11 грудня 2017 року (т.1, а.с. 226).

Судові засідання 11 та 24 січня 2018 року були відкладені за клопотаннями представників позивача ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 234) та ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 242) у звязку із зайнятістю в інших судових засіданнях. Доказів, що стверджували б поважність неявки до суду не надано, зокрема, з наданої виписки про призначення судової справи у Вінницькому міському суді (т. 1, а.с. 235) не доводиться участь у судовому засіданні саме представника Банку ОСОБА_5

В судове засідання 13 березня 2018 року представник позивача ОСОБА_5 не зявився, але 12 березня 2018 року електронною поштою направив до суду заяву про неможливість явки до суду у звязку із зайнятістю в інших процесах і про забезпечення його участі в режимі відео конференції з Вінницьким міським судом (т. 2, а.с. 10).

Враховуючи, що справа перебуває в провадженні понад рік, що представники позивача у судові засідання впродовж 2017 року не зявлялися, і лише двічі подавали клопотання про відкладення (т. 1, а.с. 135) і про розгляд за відсутності представника Банку (т. 1, а.с. 194), враховуючи процесуальну поведінку представників позивача щодо невиконання впродовж чотирьох місяців ухвали суду про витребування доказів (договору поруки), а також обставину, що після відновлення провадження у справі 11 грудня 2017 року представники позивача не зявилися в судові засідання втретє і не надали доказів поважності їх неявки, що у п. 3 позовної вимоги (т. 1, а.с. 3) є клопотання про розгляд справи за відсутності представника Банку, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України судом було ухвалено про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 26 липня 2017 року позов не визнав, просив повністю відмовити в його задоволенні і пояснив: 19 липня 2007 року він отримав в ПриватБанку споживчий кредит в сумі 49 600 гривень. Через різні субєктивні і обєктивні причини впродовж 2011-2012 років у нього утворилася заборгованість яка за підрахунками Банку на кінець 2012 року склала 77 тисяч гривень. До лютого 2014 року він сплачував кредит у розмірі визначеного Банком мінімального платежу, але чомусь ОСОБА_2 знову заявив йому про заборгованість уже в розмірі 104 тисячі гривень. Рішенням суду в лютому 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі біля 115 тисяч гривень було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок. ОСОБА_7 знову просить стягнути той самий борг.

Щодо вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, як її представник за довіреністю (т. 1, а.с. 138), позов не визнав і пояснив, що вказаний кредит він брав, коли ще не був одружений. Майновим поручителем була лише його мати, яка передала в іпотеку житловий будинок, а інших поручителів ніколи в цих договірних правовідносинах не було. Лише після відкриття провадження у цій справі йому стало відомо, що існує договір поруки за № VIUWGA00001514/1від 16 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_3 Висновком експерта доведено, що ОСОБА_3 цей договір не підписувала, а тому не повинна відповідати за його кредитними зобовязаннями. Просив відмовити і в цій частині позову.

Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленому в ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.А ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобовязує кожну сторону з довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 КК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Тип процентної ставки (фіксована або змінювана) визначається кредитним договором (ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України).

Судом на підставі поданих позивачем доказів та пояснень відповідача ОСОБА_1 встановлено, що 19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № VIUWGA00001514 (т. 1, а.с. 12-14), відповідно до якого ОСОБА_7 зобовязувався надати позичальникові кредитні кошті у розмірі 55 180 гривень, з них на споживчі цілі 49 600 гривень шляхом видачі готівки через касу, а також 5 580 гривень - на сплату страхових платежів. Відсотки за користування кредитним Договором встановлені у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 липня 2017 року.

Щомісяця у період сплати ОСОБА_1 повинен був надавати банку кошти у сумі 876 гривень 35 копійок згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді і комісії (п. 1.1. Договору).

Для виконання даного договору ОСОБА_7 відкрив позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороді та іншим платежам - 9470.

Виконання Банком свого зобовязання по наданню кредиту відповідачем не заперечується.

В той же час, позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобовязання за кредитним договором, наслідком чого стало укладення між сторонами 16 листопада 2012 року Додаткової угоди до кредитного договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року (т. 1, а.с. 15-16) та 16 серпня 2013 року - Додаткової угоди № 2 до кредитного договору VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року (т. 1, а.с. 17-18).

У позовній заяві (т. 1, а.с. 2-3), повідомленнях (т. 1, а.с. 8, 9), розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 4-7) позивач стверджує, що ОСОБА_1 продовжує ухилятися від виконання кредитного зобовязання і станом на 30 листопада 2016 року має заборгованість перед Банком, з якої ОСОБА_7 бажає отримати 106 тисяч гривень, в тому числі 63182 гривні 12 копійок заборгованості за тілом кредиту і 42817 гривень 88 копійок заборгованості по відсоткам за користування кредитом, яка утворилася із січня 2014 року (зворот а.с. 6, т. 1).

Доказів про належне виконання свого кредитного зобовязання ОСОБА_1 суду не надав.

В той же час, рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року, яке набрало чинності 20 жовтня 2016 року (т. 1, а.с. 147-150), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року в розмірі 114 178 гривень 20 копійок, було звернуто стягнення на будинок - предмет іпотеки.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згаданим вище судовим рішенням, зокрема, встановлено, що станом на 04 серпня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року складалася із: заборгованості за кредитом - 63 128,94 гривні, заборгованості по процентам за користування кредитом - 10 209,83 гривні, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 35 164,28 гривні, а також 250 гривень - штраф (фіксована частина) і 5 425,15 гривні штраф (процентна складова).

Таким чином, зверненням стягнення на предмет іпотеки перед ПАТ КБ «ПриватБанк» було погашено (достроково) заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту в сумі 63 128 гривень 94 копійки.

Крім того, як зазначено вище, зверненням стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» погасив борг ОСОБА_1 по заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10209 гривень 83 копійки.

Відомостей про виконання звернення стягнення на предмет іпотеки сторони суду не надали.

Таким чином, позивач безпідставно повторно просить стягнути із ОСОБА_1 тіло кредиту та проценти за користування кредитом в сумі 10209 гривень 83 копійки, а тому суд вважає, що в цій частині позову до ОСОБА_1 слід відмовити.

В той же час, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 ЦК України.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-157цс16), 06 липня 2016 року (справа № 6-1047цс16), 21 вересня 2016 року (справа № 6-1252цс16).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості за заборгованістю по процентах за користування кредитом має бути задоволена частково, оскільки:

- відповідно до поданого позивачем розрахунку (т. 1, а.с. 4-8) заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахована з моменту порушення виконання зобовязань за кредитним договором у січні 2014 року до 30 листопада 2016 року;

- згаданим вище рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 10 лютого 2015 року (т. 1, а.с. 147-150) у рахунок погашення заборгованості, зокрема, по процентах в сумі 10 209 гривень 83 копійки, було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином підлягає до стягнення 32 608 гривень 05 копійок (42 817 гривень 88 копійок заборгованості станом на 30 листопада 2016 року 10 209 гривень 83 копійки погашеної зверненням стягнення на предмет іпотеки заборгованості станом на 04 серпня 2014 року = 32 608 гривень 05 копійок) заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача ОСОБА_3 суд вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Як підставу для предявлення вимоги до ОСОБА_3, позивач подав до суду договір поруки за № VIUWGA00001514/1 від 16 серпня 2013 року (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Заперечуючи факт укладання такого договору з позивачем, представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (т. 1, а.с. 138) ОСОБА_1 довів заперечення висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи № 5674/5675/17-21 від 04 грудня 2017 року (т. 1, а.с. 219-223). Згідно цього висновку, підписи від імені ОСОБА_3 у договорі поруки за № VIUWGA00001514/1 від 16 серпня 2013 року виконані рукописним способом кульковою ручкою без застосування попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_3, а іншою особою.

У суду відсутні підстави сумніватися у достовірності такого висновку експерта. Зокрема, експерт попереджений під розписку про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків, використав і дослідив надані йому матеріали цивільної справи, договір поруки № VIUWGA00001514/1 від 16 серпня 2013 року, експериментальні зразки почерку і підпису ОСОБА_3, нормативно-правові акти, що регламентують порядок проведення судових експертиз.

Позивач не спростував належним чином такий доказ у справі. Одночасно,представник позивача ОСОБА_5 12 березня 2018 року електронною поштою направив до суду заяву про залишення без розгляду вимоги про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 9). Ухвалою суду від 13 березня 2018 року позивачу відмовлено в задоволенні такої заяви, оскільки вона заявлена після початку розгляду справи по суті. Суд переконаний, що заява позивача про залишення частини позовної вимоги без розгляду стала наслідком проведеної судово-почеркознавчої експертизи, якою встановлено, що відповідач за позовом ОСОБА_3 не підписувала договір поруки. Таким чином, позивач фактично визнав відсутність договірних правовідносин із ОСОБА_3

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність.

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили, для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. Відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 1055 ЦК України, правочин, яким є кредитний договір, має бути вчинений у письмовій формі із врахуванням вільного волевиявлення учасника, зокрема, позичальника, і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Цивільні права та обовязки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, договорів та інших правочинів (ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідач ОСОБА_3 довела, що не було її волі на укладення договору поруки із ПАТ КБ «ПриватБанк», що вона не підписувала такого договору. Відповідно, ОСОБА_3 не приймала на себе будь-яких зобов'язань за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості слід відмовити повністю, оскільки позивачем не доведено існування договірного обовязку ОСОБА_3 по солідарному виконанню умов кредитного договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати повязані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України), зокрема, витрат повязаних з проведенням експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено мінімальний розмір судового збору за позов майнового характеру (1600 гривень) (а.с. 1). Суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги до ОСОБА_1, зокрема, із заявлених 106 тисяч гривень цим рішенням суд задовольнив вимогу лише на 32608 гривень 05 копійок, що складає 30,76%. Тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача належить до стягнення 30,76% судових витрат або 492 гривні 16 копійок.

В той же час, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_3, а тому підлягають відшкодуванню з позивача понесені судові витрати у вигляді оплати послуг експерта.

Так, у справі за клопотанням ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 196) як представника ОСОБА_3 (т.1, а.с. 138) було призначено судово-почеркознавчу експертизу (т. 1, а.с. 198-199), якою витрати по проведенню експертизи було покладено на ОСОБА_1. Відповідно до акту № 5674/5675/17-21 (т. 1, а.с. 224) ОСОБА_1 наперед (13 жовтня 2017 року) за проведення експертизи було сплачено 3571 гривню 20 копійок, а тому саме такий розмір витрат має бути йому компенсовано за рахунок позивача.

Керуючись: кредитним договором № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року, ст.ст. 525, 526, 530, 536, 611, 612, 615, 626, 628, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 141, 259 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (паспорт серії АА № 638662 виданий Мурованокуриловецьким РВ УМВС України у Вінницькій області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» » (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, , МФО № 305299, рахунок для погашення заборгованості та судових витрат № 3111) суму заборгованості по кредитному договору № VIUWGA00001514 від 19 липня 2007 року станом на 30 листопада 2016 року в розмірі 32 608 (тридцять дві тисячі шістсот вісім) гривень 05 копійок, а також судові витрати в сумі 492 (чотириста девяносто дві) гривні 16 копійок, а всього 33100 (тридцять три тисячі сто) гривень 21 копійка.

Публічному акціонерному товариству ОСОБА_2 банк ПриватБанк відмовити в позові до ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, , МФО № 305299, рахунок № 3111) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати в сумі 3571 (три тисячі п'ятсот сімдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до апеляційного суду Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: ___________

Повний текст рішення виготовлено і підписано 13 березня 2018 року.