Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 293/854/13-ц

провадження № 61-2555 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач -ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області у складі суддів: Шевчук А. М., Заполовського В. Й., Худякова А. М., від 26 січня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2012 року ОСОБА_3 подав до суду позовну заяву до ОСОБА_4 про стягнення боргу; у липні 2012 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що 04 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачу 33 000 грн, які остання зобов'язалася повернути до 28 лютого 2012 року, про що надала розписку. З урахуванням зміни позовних вимог зазначав, що 14 жовтня 2011 року ОСОБА_4 надала розписку про отримання у нього в борг ще 33 000 грн із зобов'язанням повернути ці кошти до 28 квітня 2012 року. Однак, ОСОБА_4 порушила умови обох договорів щодо строку повернення коштів, оскільки повернула по договору від 04 жовтня 2011 року лише 1 500 грн.

Таким чином, просив судстягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 80 250 грн, який складається із: 64 500 грн - заборгованостей за договорами позик та 15 750 грн - відсотків за несвоєчасне повернення грошових коштів за договором від 04 жовтня 2011 року (25 % річних від простроченої суми за два роки прострочення у продовж 2012-2013 років).

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що вона з 01 квітня 2011 року перебувала у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_5 і працювала в магазині с. Клітище Черняхівського району Житомирської області продавцем. ОСОБА_3 доставляв у даний магазин продукти та забирав виручку. Заробітна плата їй не виплачувалась та утримувалась як нестача за продані товари, незважаючи на те, що ревізії чи перевірки не проводилися. Коли вона стала наполягати на розірванні трудового договору, ОСОБА_3 заявив, що сума нестачі складає 33 000 грн, та під психічним тиском, проти її волі, 04 жовтня 2011 року примусив написати боргове зобов'язання на вказану суму.

Таким чином, просила судвизнати правочин від 04 жовтня 2011 року недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти на виконання боргових розписок та зобов'язання від 04 жовтня 2011 року та від 14 жовтня 2011 року в загальній сумі 80 250 грн; зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боргові розписки складено без стороннього примусу, а тому позов підлягає задоволенню, з цих же підстав суд відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року в частині задоволення первісного позову та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 33 000 грн за договором позики від 14 жовтня 2011 року та 330 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено; рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неповно та всебічно з'ясував обставини справи, не дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не надано безспірних, достовірних, належних та допустимих доказів, які б доводили не лише факт укладення 04 жовтня 2011 року сторонами договору позики, але й факт передачі грошової суми у розмірі 33 000 грн на виконання договору позики від 04 жовтня 2011 року, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на припущеннях. Суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт укладення 14 жовтня 2011 року з ОСОБА_4 договору позики та передачі останній грошової суми 33 000 грн. Наявність розписки у ОСОБА_3 підтверджує факт невиконання ОСОБА_4 обов'язку щодо повернення позичених коштів.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій в частині задоволення позову та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та передати справу в оскаржуваній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_4 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам та суттєвим обставинам справи, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому дослідженню матеріалів справи.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_3 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких посилається на необґрунтованість касаційної скарги, а тому просив її відхилити.

18 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційним судом не надано оцінки факту перебування сторін у трудових відносинах та протиріччям щодо пояснень у який спосіб було передано кошти. Однак апеляційним судоми правильно установлено, що надана розписка свідчить про позику коштів у сумі 33 тис. грн та містить всі ознаки договору позики. Доказів виконання зобов'язань за борговою розпискою матеріали справи не містять.

Також відповідач посилається у касаційній скарзі на те, що написання та підпис спірної розписки вчинено внаслідок психологічного тиску. Однак апеляційним судом досліджено та надано оцінку вказаному факту. Установлено, що у липні 2013 року прокуратурою Черняхівського району до Черняхівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - Черняхівський РВ УМВС України у Житомирській області) направлено заяву ОСОБА_4 про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження відкрито 23 липня 2013 року за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України. Постановою начальника СВ Черняхівського РВ УМВС України в Житомирській області від 31 серпня 2013 року кримінальне провадження закрито за відсутністю події кримінального правопорушення. Зазначеною постановою установлено, що ОСОБА_4 писала розписки добровільно, після чого тривалий час продовжувала працювати в магазині.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що попри наявну у справі розписку, вона кошти від позивача не отримувала. Однак письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, а факту передачі грошової суми позичальнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 1046, 1047 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційних скарг слід покласти на осіб, яка подали касаційні скарги. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг покласти на ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик