Провадження № 2/712/296/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 березня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.
при секретарі ТИМОШЕНКО Д.А.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за невиконання грошового зобовязання,
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задоволити.
Відповідач до судового засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час, день розгляду справи був повідомлений належним чином.
Зі згоди представника позивача, відповідно до ст. 284 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.
Як встановлено в судовому засіданні, 30 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 6000 доларів США, із якої частину в сумі 1157,72 доларів США останній повернув.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2008 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою на загальну суму 26098 грн.

Рішення суду, на даний час відповідачем не виконано.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. (Постанова Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10).

Ухвалою суду від 01.12.2017 року в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 30.11.2006 року відмовлено у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, оскільки дані вимоги вирішено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2008.

Тобто, з викладеного вище вбачається, що відповідач починаючи з 01.07.2011 року продовжує користуватися грошовими коштами, що належать позивачу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від божника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статті 526, 527 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, їх стягнення повинно проводитися виключно в національній валюті Україні гривні.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Розрахунок трьох процентів річних суд здійснює за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Оскільки відповідач добровільно не виконав рішення суду та не сплатив грошові кошти, а тому відповідно до розрахунку у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед ОСОБА_2 за період з 01.07.2011 року по 23.10.2017 року на загальну суму 41 231,42 грн. з яких:

- 36 282,81 грн. - інфляційні витрати;

- 4 948,61 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язань і заборгованість не погашає.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Таким чином за вказаний період не сплати боргу, стягнутого рішенням суду першої інстанції та не повернутого відповідачем має бути стягнута сума інфляційних збитків у розмірі 36 282,81 грн. та сума трьох відсотків річних, в розмірі 4 948,61 грн., що разом складає 41 231,42 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2017 року відстрочено позивачу судовий збір, а тому до стягнення з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265, 267, 280, 284 ЦПК України, ст.ст. 526, 589, 590, 625, 629, 651 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 36 282,81 грн., три відсотки річних за користування грошовими коштами в сумі 4 948,61 грн. за період з 01.07.2011 року по 23.10.2017 року, а всього 41 231,42 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до спеціального фонду Державного бюджету судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може також бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

ГОЛОВУЮЧИЙ: