Справа № 221/4407/16-ц
Провадження № 2/219/46/2018
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 березня 2018 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Наумової А.І.,

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

про стягнення заборгованості,

встановив:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3В.), ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4В.) звернулись до суду з позовом, який згодом уточнили, до ОСОБА_5 (далі ОСОБА_5М.), ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6А.) стягнення заборгованості.

Як на підставу своїх вимог позивачі посилаються на ті обставини, що у 2013 році ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_3 та його співмешканки ОСОБА_4 110 000 гривень зобов'язавшись повернути борг до 01 листопада 2014 року, при цьому згідно розписки і зобов'язання відповідач зобов'язався щомісячно до погашення боргу платити 4% від суми, тобто по 4400 грн на місяць. Відповідач (дружина відповідача) виступила поручителем зазначеного договору позики, про що також власноруч написала розписку. Однак відповідач навмисне не повертає суму боргу, жодного разу не сплатив відсотки за користування грошима, у зв'язку з чим позивачі просять стягнути з відповідачів солідарно борг в сумі 110 000 грн, відсотки згідно договору позики в сумі 149 600 грн та судові витрати.

Позивачі та представник позивача в судовому засіданні наполягали на заявлених вимогах, підтримали їх у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та інших заявах.

Позивач ОСОБА_3 01 червня 2017 року у судовому засіданні надав пояснення, про те, що з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 він знайомий з 2010 року. На той час вони тримали магазин та землю і почали займати гроші по 20-30 тисяч гривень, потім ще займали кілька раз по 50 тисяч гривень. До 2013 року вони платили справно проценти. ОСОБА_6 останній раз принесла 29 квітня 2013 року 4400 грн процентів та написала про це розписку, при цьому сплачувались тільки проценти. Далі, коли почались на території Донецької області бойові дії, він наполіг на тому, щоб були розписки оновлені як такі, що підтверджують відносини позики між сторонами. ОСОБА_6 раніше написала розписку, потім прийшов ОСОБА_5 написав свою розписку та зробив виправлення в розписці ОСОБА_6 виправивши дату. Наголосив, що не звертав уваги на те, що ОСОБА_5 пише в розписці, оскільки з ним працював с 2010 року і йому довіряв.

Позивач ОСОБА_4, допитана 07 липня 2017 року за клопотанням її представника та з її згодою як свідок, надала показання про те, що вони з ОСОБА_3 01 листопада 2013 року в с. Миколаївка по вул. Леніна 63/7 давали у борг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 110 000 грн, про що вони написали розписку. Потім перерахували гроші. Коли вже ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виходили, ОСОБА_5 сказав, що вони неправильно зазначили дату, підійшов, узяв ручку зі стола і вніс виправлення до розписки, чому ніхто тоді не придав ніякого значення. Стверджувала, що відносини між сторонами засновувались довірі, оскільки раніше борги відповідачі віддавали справно. Зазначила, що 01 листопада 2013 року ОСОБА_5 віддав борг в розмірі 110 000 грн і в цей же день знов попросив цю ж суму позичити в борг. Гроші були перераховані і знов передані у борг ОСОБА_5 і складена нова розписка. Також ОСОБА_4 зазначила, що всі розписки відповідачі писали власноручно, ставили в них свої підписи. Крім того ОСОБА_4 пояснила, що проценти ОСОБА_5 частково повертав, а саме: 3000 грн - 8 березня 2010 року; 2200 грн - 18 березня 2010 року; 2200 грн - 25 квітня 2010 року; 2400 грн - 06 червня; 2400 грн - 18 липня 2010 року; 2400 грн - 15 серпня 2010 року; 2400 грн - 12 вересня 2010 року; 2400 грн - 07 листопада 2010 року; 2400 грн - 14 грудня 2010 року, 2400 грн - 05 лютого 2011 року; 2400 грн - 19 лютого 2011 року; 2400 грн - 13 березня 2011 року; 2400 грн - 13 червня 2011 року; 2400 грн - 22 липня 2011 року; 2400 грн - 29 серпня 2011 року; 2400 грн - 12 жовтня 2011 року; 2000 грн - 01 листопада 2011 року; 4400 грн - 04 грудня 2011 року; 4400 грн - 15 січня 2012 року; 4200 грн - 15 березня 2012 року; 4400 грн - 30 березня 2012 року; 1900 грн - 07 травня 2012 року; 2500 грн - 09 червня 2012 року; 2400 грн - 20 вересня 2012 року;. 4400 грн - 09 жовтня 2012 року; 4400 грн - 28 жовтня 2012 року; 4400 грн - 07 листопада 2012 року; 27 липня 2013 року - 4400 грн, проте зазначила, що за користування спірними коштами в розмірі 110 000 грн проценти та основна заборгованість боргу не сплачувалась взагалі.

Відповідачі у судове засідання не зявились, просили розглядати справи за їх відсутності. Представник відповідачів у судовому засіданні просила відмовити у позовних вимогах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повністю, у звязку з їх необґрунтованістю. Зазначає, що предметом даного спору є неповернення грошових коштів ОСОБА_5 в сумі 110 000 грн, які були ним начебто отримані за «розпискою» без дати, підпису із виправленням від 01 листопада 2013 року. Проте, звертає увагу, що, як пояснив сам позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні 01 червня 2017 року, за вищенаведеною «розпискою» ОСОБА_5 грошові кошти не отримував. Грошові кошти в інших розмірах і за іншими розписками ОСОБА_5 отримував від ОСОБА_3 в 2010-2011 роках. І на підтвердження сказаного, позивач ОСОБА_3 долучив до матеріалів справи розписки ОСОБА_5 від 03 жовтня 2011 року, розписки ОСОБА_7 (яка до речі не є стороною або учасником судового процесу) від 29 січня 2010 року (і в цих розписках зазначається інша сума - 40 000 грн), а також лист про повернення грошових коштів ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_5 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у своїх письмових поясненнях підтверджують факти того, що за так званою «розпискою» без дати та підпису із виправленнями від 01 листопада 2013 року жоден з них не отримував ніяких грошових коштів. Тобто, сторони справи - позивачі і відповідачі визнали в судових засіданнях факт того, що грошові кошти в сумі 110 000 грн за документом без дати та підпису із виправленнями від 01 листопада 2013 р та документу від 29 квітня 2013 р позивачами не передавалися ані в 2013 році, ані в 2014 році, а відповідачі, відповідно, не отримували спірних грошових коштів в сумі 110 000 грн. Також представник зазначила, що у ОСОБА_6 взагалі відсутній обовязок сплачувати будь-щось як поручителя, бо, по-перше, не має первісного зобов'язання боржника ОСОБА_5 щодо повернення коштів позивачам у звязку із неотриманням їх, а, по-друге, позивач ОСОБА_3 надав суду письмовий документ від 29 квітня 2013 року як доказ того, що ОСОБА_6 виступила поручителем ОСОБА_5 за договором займу, який начебто був укладений в листопаді 2013 року, тобто після спливу майже 7 місяців. ОСОБА_6 є взагалі неналежним відповідачем. Також представник відповідач надала заяву про застосування до заявлених позивачами вимог строків позовної давності.

Ухвалою суду від 10 листопада 2017 року у звязку з необхідністю застосування спеціальних знань, судом призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз, у звязку з чим провадження у справі було зупинено.

Згідно з повідомленням №334 від 13 лютого 2018 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз вирішити питання з почеркознавчої експертизи при відсутності зразків почерку та підпису досліджуваних осіб заявлених у клопотанні не виявляється можливим, оскільки експерту при проведенні експертизи немає з чим порівнювати спірні підписи та рукописні тексти.

Ухвалою суду від 13 березня 2018 року за клопотанням сторін провадження у справі було поновлено.

Позовна заява подана в період чинності Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року. Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції, набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до пп. 11 п.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 03 жовтня 2017 року, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

З урахуванням думки сторін, які наполягали на продовженні розгляду справи без повернення до стадії підготовчого засідання, суд 13 березня 2018 року, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, продовження судового розгляду зі стадії дослідження доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, позивачів, провівши допит позивача як свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Установлено, що згідно з письмовим документом від 01 листопада 2013 року ОСОБА_5 у здоровому глузді і без примусу взяв у ОСОБА_3 і ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 110 000 грн для власних потреб, які зобовязався повернути до 01 листопада 2014 року та сплачувати 4% щомісячно від позиченої суми за користування грошима, що складає 4400 грн.; при невиконанні умов договору погоджується, що сума буде під виплатою процентів до повного погашення навіть за умови звернення до суду (а.с.9, оригінал а.с. 222). Зазначений документ містить виправлення, а саме: у 5 строчці закреслено «октября» та записано «ноября», у 6 строчці закреслено «2012 года» та записано «тринадцатого», у 6 строчці закреслено «октября» та записано «ноября», у 6 строчці цифру «2013» виправлено на «2014» та дописано зверху слово «четырнадцатого». Крім того наприкінці тексту вказаного документу виконано дописку, який починається і закінчується словами «Я, ОСОБА_8... - 01 ноября 2013г.» - «Исправленно собственноручно», «підпис», «1 ноября 2013г.»

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи вищевказані письмові документи на предмет їх справжньої правової природи в контексті наведених норм права суд ураховує наступне.

Із розписки, підписаної ОСОБА_5 01 листопада 2013 року вбачається, що він взяв на себе зобовязання повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 110 000 грн до 01 листопада 2014 року, при цьому відповідач зобов'язався сплачувати 4% щомісячно від позиченої суми за користування грошима, тобто по 4400 грн на місяць.

Суд звертає увагу, що відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобовязань з повернення грошових коштів. Таким чином, даною розпискою ОСОБА_5 підтвердив факт отримання коштів зазначеному розмірі і зобов'язався їх повернути у вказаний строк.

Саме до такого правового висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 грудня 2016 року по справі №444/2909/15-ц. У подальшому, постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року відмовлено у перегляді цієї ухвали. При цьому Верховний Суд України вказав на те, що висновки щодо застосування статей1046,1047 Цивільного кодексу України, зроблені судом у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду України 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року, наданих заявником на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Варто зауважити, що з метою доведення того факту, що надані суду розписки написані власноручно відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, представник позивача звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду 10 листопада 2017 року було призначено у цивільній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз та направлено для цього на його адресу дану ухвалу та матеріали справи №221/4407/16-ц (а.с. 181).

Позивачем зазначена ухвала суду в частині надання оригіналу розписки та оплати вартості експертизи виконана, проте відповідачі на вимогу експерта додаткові документи та матеріали, зокрема, зразки підписів та почерку, не надали незважаючи на те, що для того, щоб скористатись цим правом у останніх був достатній строк.

Відповідно до повідомлення №334 від 13 лютого 2018 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз вирішити питання з почеркознавчої експертизи при відсутності зразків почерку та підпису досліджуваних осіб заявлених у клопотанні не виявляється можливим, оскільки експерту при проведенні експертизи немає з чим порівнювати спірні підписи та рукописні тексти (а.с.238-239).

Згідно зі ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, керуючись наданим зазначеною процесуальною нормою правом, з урахуванням ухилення відповідачів від подання експертам необхідних матеріалів без поважних причин, суд визнає доведеним факт того, що письмові документи (а.с.9, оригінал а.с. 222, 223) складені відповідачами ОСОБА_6та ОСОБА_5 власноручно і підписані ними особисто.

Заперечення представника відповідача щодо недоведеності факту укладення договору позики між позивачами та ОСОБА_5 зводяться до посилання на існування між сторонами довготривалих відносин, в межах яких відповідачі неодноразово брали у борг грошові кошти у позивачів протягом 2010-2014 років, що, на думку представника, може свідчити про недоведеність факту передання грошових коштів саме у момент складення спірної розписки, може пояснити також внесення до неї виправлень і відсутності дати її складення.

Частиною 2 статті 1051 Цивільного кодексу України, передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У контексті зазначеної норми суд оцінює критично заперечення і пояснення представника відповідачів щодо відсутності факту передання грошей у зазначеній у спірній розписці сумі і, як наслідок, недоведеності факту укладення договору позики, ураховуючи його реальну правову природу. Суд також звертає увагу, що відповідачі своїм правом надати усні або письмові пояснення з цього приводу не скористались, а їх представник зазначила про неможливість надати достовірні пояснення з цього приводу.

Водночас пояснення позивача ОСОБА_4, допитаної у якості свідка, також містять протиріччя та розбіжності щодо обставин події у сукупності з поясненнями другого позивача ОСОБА_3 і не можуть бути взяті судом до уваги без підкріплення іншим доказами. Поряд з цим суд ураховує також особисту зацікавленість ОСОБА_4 як сторони у справі, що може викликати у стороннього спостерігача сумніви у їх достовірності та правдивості.

Ураховуючи наведе слід констатувати, що за наслідками судового розгляду судом не установлено достатніх і переконливих обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які б дозволяли суду дійти іншого висновку ніж про те, що спірна боргова розписка складена власноручно ОСОБА_5 саме 01 листопада 2013 року з внесенням ним особисто виправлень у день її складення для засвідчення укладеного між ним, як позичальником, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як позикодавцями, договору позики грошових коштів у розмірі 110 000 грн з виплатою процентів за їх користування щомісячно у розмірі 4% зі строком повернення 01 листопада 2013 року.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527, 545 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 Цивільного кодексу України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині 1 ст. 527 Цивільного кодексу України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 2 ст. 527 Цивільного кодексу України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

У справі, що розглядається, істотним є також те, що позов був предявлений двома особами, які вказували, що є позикодавцями. Оскільки у наданій на підтвердження предявлених позивачами вимог розписці не вказано іншого слід виходити з того, що йдеться про право солідарної вимоги кредиторів згідно приписів ст.541-543 Цивільного кодексу України. Виконання боржником свого обов'язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів.

Таким чином, зобовязання з повернення коштів в сумі 110 000 грн позивачам у строк до 01 листопада 2014 року відповідач підтвердив своїм підписом. За відсутності належних та допустимих доказів протилежного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 не виконав належним чином взяті на себе зобовязання з повернення грошових коштів в сумі 110 000грн за розпискою від 01 листопада 2013 року. Отже вимоги позивачів в цій частині обґрунтовані і доведені належним чином.

Водночас, з урахуванням заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності до позовних вимог відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Згідно положень ст.256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як установлено строк повернення грошових коштів за договором позики від 01 листопада 2013 року визначений 01 листопада 2014 року, позивач звернувся з позовом до суду 23 серпня 2016 року (штамп канцелярії суду), тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про існування боргових зобовязань на суму 110 000 грн та ураховуючи обовязок сплатити 4% річних на зазначену суму щомісячно до повного погашеннями суми боргу згідно умов договору позики від 01 листопада 2013 року, з урахуванням положень зазначеної норми, перевіривши розрахунок позивачів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині на суму 149 600 грн і вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Водночас вимоги про стягнення солідарно суми заборгованості за договором позики від 01 листопада 2013 року також з ОСОБА_6 як поручителя за договором поруки є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом письмового документа від 29 квітня 2013 року (з позначкою нижче «01 листопада 2013 року») ОСОБА_6 є поручителем у ОСОБА_5 і гарантує, що при невиконанні договору займу між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 згодна виплатити всю суму договору і проценти за користування грошима (оригінал а.с.223).

Надаючи оцінку вказаному документу суд зазначає, що хоча зазначена розписка і містить умови договору поруки ОСОБА_6 за зобовязаннями ОСОБА_5, проте з її змісту неможливо установити за якими саме договором позики ОСОБА_5 з ОСОБА_3 поручитель поручився перед кредитором (не зазначено дати укладення договору позики, її суму, строк повернення коштів тощо). Крім того цей документ складено 29 квітня 2013 року, тобто набагато раніше спірного договору позики від 01 листопада 2013 року, а позначка нижче «01 листопада 2013 року» не містить застережень, що ці виправлення внесені за волею сторін, ким саме і коли. Отже позивачами не доведено належними і допустимими доказами існування солідарного обовязку у ОСОБА_6 як поручителя за зобовязаннями ОСОБА_5 згідно а розписки від 01 листопада 2013 року, тому вимоги в цій частині є необґрунтованими, недоведеними належним чином, а тому задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, оцінюючи докази з точки зору достовірності у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 110 000 (сто десять тисяч) грн 00 коп та проценти у розмірі 149 600 грн (сто сорок девять тисяч шістсот) грн 00 коп. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Крім того, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 10, 13, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позовні вимогиОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення солідарно заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3) заборгованість за договором позики у розмірі 110 000 (сто десять тисяч) грн 00 коп та проценти у розмірі 149 600 грн (сто сорок девять тисяч шістсот) грн 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору в сумі 1298 грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 березня 2018 року.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомлення з рішенням суду на веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Т.В.Давидовська