Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/422/17-ц

провадження № 61-974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Шепетко І. О. від 03 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів Бисага Т. Ю., Фазикош Г. В., Готра Т. Ю. від 07 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, в якому у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також зазначила, що спільно з ОСОБА_4 вони проживали до вересня 2016 року, однак у подальшому спільне життя у них не склалося через різні погляди на шлюб та сімейне життя і відсутності взаєморозуміння, а на даний час фактичне проживання та ведення спільного господарства між ними припинено, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, у зв'язку із чим шлюб існує тільки формально.

Крім того вказувала, що за час перебування у шлюбі у подружжя виникало багато проблем через матеріальну незабезпеченість сім'ї, відсутності коштів для самостійного життя. Під час шлюбу ОСОБА_4 ніде не працював, а вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Вважала, що в інтересах дитини буде краще встановити місце її проживання разом з нею, оскільки вона має місце проживання в будинку, де обладнана кімната для дитини, постійну роботу, позитивно характеризується за фактичним місцем проживання та роботи і не має шкідливих звичок.

На підставі викладеного просила шлюб, укладений між нею та ОСОБА_4, зареєстрований 25 вересня 2010 року виконавчим комітетом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 21, розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із нею.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спільне життя у нього та ОСОБА_3 не склалося, між ними втрачено почуття поваги та любові, вони мають різні характери та погляди на життя.

Також зазначав, що ОСОБА_3 покинула його з донькою, виїхавши за межі України.

Посилаючись на те, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними неможливе, шлюб існує лише формально, при цьому малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилася проживати разом із ним, ОСОБА_3 не приділяє уваги доньці та не цікавиться її життям і він виконує батьківські обов'язки, дбає про здоров'я доньки, має роботу, самостійний дохід та постійне місце проживання, де створені усі умови для проживання, виховання і утримання доньки, просив шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3, зареєстрований 25 вересня 2010 року виконавчим комітетом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 21, розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2017 року вищевказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 задоволено повністю. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 25 вересня 2010 року виконавчим комітетом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 21, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відновлено дошлюбне прізвище - «ОСОБА_3». Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріальні, морально-психологічні, етичні і інші фактори у їх сукупності свідчать про те, що дитині (з точки зору її прав і законних інтересів) буде більш комфортно саме з батьком, та що це буде відповідати найкращим інтересам дитини, в той час, як вимоги матері дитини щодо визначення місця проживання дитини з нею не відповідають інтересам дитини, в тому числі й з огляду на наявність у даній ситуації виняткової обставини, оскільки ОСОБА_3 добровільно залишила дитину на тривалий час, і дитина постійно проживала з батьком.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що якнайкраще інтереси дитинибудуть захищені та дотримані під час проживання її разом із батьком, де ним забезпечені сприятливі умови, дитина забезпечена усім необхідним і здорова, а відібрання дитини у батька із середовища, до якого вона звикла, може призвести до негативних наслідків, при цьому ОСОБА_4 не чинить перешкод матері відвідуванні дитини та у спілкуванні з нею.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2017 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами у цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не зазначено конкретного місця проживання дитини разом із ОСОБА_6; через бездіяльність відповідача щодо створення належних побутових умов, вона на короткий час виїхала за кордон, де була працевлаштована, а дитину залишила не з відповідачем, а з прабабусею; до участі у справі не залучено спеціалістів у галузі психології та викривлено її характеристику; судами попередніх інстанцій не вказано доцільності визначення місця проживання дитини разом із батьком; виняткові обставини, за яких дитина не повинна проживати разом із нею відсутні, при цьому їй чиняться перешкоди у відвідуванні дитини з боку ОСОБА_6; висновок служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації наданий без проведення із нею бесіди, а тому не може бути взятий до уваги.

12 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_6 на касаційну скаргу, в якому зазначено про те, що судами попередніх інстанції прийняті рішення з урахуванням інтересів дитини, оскільки позивач безвідповідально поставилася до виконання своїх батьківських обов'язків, залишивши дитину, яка весь час перебувала з ним у сприятливих умовах і була забезпечена усім необхідним, при цьому зміна середовища дитини, до якого вона звикла, може призвести до негативних наслідків.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 25 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 21 (а. с. 4).

У ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Також судами встановлено, що 15 вересня 2016 року ОСОБА_3 виїхала до Німеччини, а малолітню дитину у віці 1 рік 6 місяців залишила у бабусі - матері ОСОБА_4

При цьому, з'ясовано, що позивач не повідомляла своїх батьків, інших членів сім'ї та близьких родичів, про те що вона виїжджає за кордон на заробітки.

Пізніше, але під час перебування у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_3 народила дитину, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого зазначений ОСОБА_8, громадянин Угорщини (а. с. 150).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації від 05 травня 2017 року, у ході вивчення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що вона проживає разом з батьком ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 та знаходиться на його повному утриманні. Мати ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_2. Органом опіки та піклування зроблено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4 (а. с. 101-104).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, за наявності однакових належних умов у сторін для проживання дитинита їх характеристик з місць проживання та роботи, встановив на підставі доказів, яким було надано належну оцінку ті факти, що малолітня дитина постійно проживає з батьком у звичній для неї обстановці та оточенні, у той час як необхідність зміни місця проживання дитини і його визначення за місцем проживання матері не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. ОСОБА_3, мати дитини, не позбавлена батьківських прав стосовно дитини та має право на безперешкодне з нею (дитиною) спілкування та участь у її вихованні, а батько дитини не перешкоджає позивачці у спілкуванні з донькою та у її вихованні. На підставі об'єктивно встановлених обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про залишення малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживати разом із батьком ОСОБА_4

При вирішенні цього питання судами попередніх інстанцій, в контексті першочергово врахування інтересів саме дитини, які переважають над інтересами батьків,правильно було враховано відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини разом із батьком. Оцінено обставини залишення у вересні 2016 році у зв'язку із виїздом за кордон ОСОБА_3 своєї дитини та ухилення тим самим від виконання своїх обов'язків відносно малолітньої дитини, створення за кордоном нової сім'ї. Вказані обставини, з урахуванням тривалого часу відсутності матері (понад два місяці) та віку дитини (півтора роки), є у даному випадку визначальним та можуть вважатись винятковими. Дитина протягом тривалого часу проживає разом із батьком ОСОБА_4, розлучення з яким і зміна звичного оточення може спричинити дитині дискомфорт.

Крім того, колегія суддів зазначає, що безсумнівно обґрунтовано судом першої та апеляційної інстанції покладено в основу рішення неспростовний факт того, що ОСОБА_3 залишила дитину саме на батьків чоловіка, які на даний час, разом із самим відповідачем, беруть активну участь у її вихованні та доглядають за нею.

Також колегія суддів відкидає посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на вчинення перешкод з боку відповідача у здійсненні нею прав та обов'язків матері відносно малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з огляду на те, що вони не підтверджені належними доказами відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами. Звернення батька позивача ОСОБА_9 до органів Національної поліції з приводу вищевказаного питання (а. с. 79) не підтверджує факту вчинення таких перешкод безпосередньо для ОСОБА_3

Дій батька дитини, які були б направлені на розлучення матері з дитиною, судами попередніх інстанцій не встановлено.

З приводу тверджень заявника у касаційній скарзі щодо видачі висновку органом опіки та піклування всупереч пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, і без попереднього проведення з нею бесіди, то колегія суддів вважає, що сам по собі факт непроведення працівником служби у справах дітей бесіди з одним з батьків, не призвів до порушення порядку вирішення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини та складання висновку, отримання якого від органів опіки та піклування, хоча і є обов'язковим під час вирішення справ вказаної категорії, однак оцінюється судом нарівні з іншими доказами, де до уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. До того ж у висновку від 05 травня 2017 року вказано, що ОСОБА_3 не з'явилася на засідання органу опіки і піклування 28 квітня 2017 року. Позивачем було використано своє право надавати пояснення щодо вищезгаданих обставин під час розгляду даної справи у судовому засіданні.

Що стосується доводів касаційної скарги ОСОБА_3 з приводу незазначення у судовому рішенні конкретної адреси проживання дитини, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не можуть вважатися істотним при вирішенні цієї справи, оскільки у даному випадку ключовим питанням є встановлення особи одного із батьків, з яким визначається місце проживання дитини. При цьому, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Решта доводів касаційної скарги не впливають на законність прийнятих судами рішень.

Встановлено, що оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням судом першої інстанції та апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У решті рішення судів попередніх інстанції не оскаржуються, відтак відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк