РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Філіпенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» про визнання дій протиправними, скасування рішення (наказу) про звільнення, поновлення на місці роботи, посаді зі збереженням середнього заробітку, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, в обґрунтування якої зазначила, що вона працювала в КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» на посаді лікаря загальної практики сімейної медицини відділення сімейної медицини поліклініки №1. Головою Державної прикордонної служби України було видано наказ «По особовому складу» №497-ос від 23.05.2017 року про прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 терміном на 5 років з зарахуванням у розпорядження начальника Азово-Чорноморського регіонального управління. 31.05.2017 року нею було надано до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» заяву про увільнення її від обовязків лікаря загальної практики сімейної медицини у звязку з проходженням військової служби за контрактом із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати терміном на 5 років. Однак, замість збереження місця роботи та середньої заробітної плати її звільнено з роботи та видано на руки трудову книжку. Наказ про звільнення №70-к від 01.06.2017 року позивачу не доведений у встановленому порядку, а саме під особистий підпис позивача. У звязку з викладеним просить визнати дії відповідача щодо звільнення позивача протиправними і такими, які суперечать законодавству України; визнати незаконним наказ №70-к від 01.06.2017 року КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» в частині позивача; скасувати наказ №70-к від 01.06.2017 року КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» в частині позивача; зобовязати відповідача скасувати запис у трудовій книжці позивача «звільнена згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку зі вступом на військову службу за контрактом»; зобовязати відповідача зберігати за позивачем місце роботи, посаду на час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби; зобовязати відповідача з 01.06.2017 року здійснювати нараховування і виплату позивачу середнього заробітку за посадою лікаря загальної практики сімейної медицини відділення сімейної медицини поліклініки №1 КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» на час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби; зобовязати відповідача здійснити нарахування і виплату коштів за невикористану нею щорічну відпустку і інших виплат належним позивачу.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.06.2017 року по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду.

Відповідно до ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 24.01.2018 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

Представником відповідача було надано до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 добровільно вступила на військову службу, а не була призвана. Оригінал контракту позивачем було надано лише 09.06.2017 року. Посилання позивача на несвоєчасне доведення їй наказу про звільнення не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки на витягу наказу про звільнення присутній особистий підпис позивача про отримання наказу саме 09.06.2017 року. Позивачу було здійснено виплати авансу та заробітної плати, в тому числі компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу в розмірі двох прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 01.01.2017 року. Крім того, вважає, що відсутність «особливого періоду» і була підставою для звільнення позивача, яка добровільно та за власним бажанням вступила на військову службу, уклала контракт про проходження військової служби строком на 5 рік не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі Наказу №153-к від 10.10.2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду лікаря загальної практики сімейна медицина терапевтичного відділення №3 поліклініки №1.

Згідно витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 23.05.2017 року № 497-ОС з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 5 років, а саме з 23.05.2017 року по 22.05.2022 року.

Відповідно до витягу з Наказу начальника 79 прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.06.2017 року № 358-ос ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 01.06.2017 року.

31.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» з заявою, в якій просила увільнити її від обовязків лікаря загальної практики сімейної медицини у звязку з зарахуванням до 79 прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.06.2017 року у звязку з проходженням військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи та середньої заробітної плати терміном на 5 років.

Відповідно до Наказу №70-к КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» від 01.06.2017 року ОСОБА_1 звільнено з КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку зі вступом на військову службу за контрактом.

Витяг з наказу про звільнення з роботи було отримано ОСОБА_1 09.06.2017 року.

Позивач вважає дії відповідача, щодо її звільнення з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (вступ працівника на військову службу) протиправними.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Законом України від 20.05.2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ЦК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про військовий обовязок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Статтею 2 Закону №1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею 3 Закону №1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею 1 Закону №3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов'язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

В подальшому Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.

Указом Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом № 113-VIII від 15.01.2015, ВВР, 2015, № 6, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацій i штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у звязку з виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обовязку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, повязаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Статтею 19 Закону №2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобовязані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір з позивачем припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України від 23.05.2017 року ОСОБА_1, ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, добровільно вступає на військову службу за контрактом і бере на себе зобовязання протягом дії цього Контракту проходити військову службу на посадах осіб офіцерського складу в органах Державної прикордонної служби України.

Частиною 6 ст. 15 ЗУ «Про військовий обовязок та військову службу» передбачено, що строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач була призвана на військову службу під час дії Указів Президента України про мобілізацію та під час дії особливого періоду суду не надано. Крім того, в 2017 році на момент укладення Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України від 23.05.2017 року з ОСОБА_1 в Україні Президентом не було прийнято Указу «Про часткову мобілізацію в 2017 році». Протягом 2016-2017 років Президентом України не видавалося Указів про часткову мобілізацію, були Укази про призов громадян України на строкову військову службу.

Таким чином на момент укладання контракту Державної прикордонної служби України від 23.05.2017 року з ОСОБА_1 добровільно, мобілізація не проводилася, як не був оголошений і воєнний стан.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6-13, 19, 81, 133, 258, 259, 263, 264, 265, 267, 279, 354 ЦПК України, ст. ст. 36, 119 КЗпП України суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С.Лучанського» про визнання дій протиправними, скасування рішення (наказу) про звільнення, поновлення на місці роботи, посаді зі збереженням середнього заробітку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська