Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 357/727/16-ц

провадження № 61-3535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

представник відповідача - Терещенко Тетяна Миколаївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року у складі судді: Дмитренко О. М. та рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року у складі суддів: Даценко Л. М., Білоконь О. В., Савченка С. І.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу № 357/727/16-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 357/727/16-цпередана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що з 16 квітня 2008 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, у зв'язку з народженням дітей у період з 16 січня 2013 року по 26 вересня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, перед відпусткою займала посаду головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів Центрального відділення ПАТ «Промінвестбанк» по м. Києву і Київській області.

Рішенням правління банку від 19 червня 2013 року у фінансовій структурі під час її відпустки відбулася реорганізація, в ході якої з 1 липня 2013 року Центральне відділення ПАТ «Промінвестбанк» по м. Києву і Київській області перейменовано у роздрібне безбалансове відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк», а займану нею посаду головного юрисконсульта скорочено, у зв'язку з чим 6 жовтня 2015 року її було повідомлено про заплановане вивільнення, підстави вивільнення у повідомленні зазначені не були. По закінченню двохмісячного строку 14 грудня 2015 року наказом № 2962-к її звільнено з посади головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк».

Звільнення позивач вважав незаконним та безпідставним, оскільки на момент її повідомлення про заплановане вивільнення станом на 5 жовтня 2015 року та на момент звільнення 14 грудня 2015 року будь-яка процедура реорганізації, ліквідації по ПАТ «Промінвестбанк» не здійснювалася, остання процедура реорганізації, яка їй відома, була в липні 2013 року під час її перебування у відпустці по догляду за дітьми, також про відсутність реорганізації свідчить і той факт, що протягом жовтня-грудня 2015 року в головному офісі структури звільнилися з власної ініціативи сім працівників з посад за спеціальністю «Правознавство» і кваліфікацією юриста, двох було прийнято на посади за спеціальністю «Правознавство» і кваліфікацією юриста.

Просила суд поновити її на посаді головного юрисконсульта головного офісу ПАТ «Промінвестбанк», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток в межах посадового окладу головного юрисконсульта за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі; зобов'язати ПАТ «Промінвестбанк» відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Промінвестбанк». Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 482 грн 29 коп. Зобов'язано ПАТ «Промінвестбанк» відшкодувати на користь ОСОБА_1 5 000 грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

При ухвалені рішення суд зробив висновок, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки скорочення посади, яку обіймає працівник, котрий перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є незаконним, а відповідачем надано докази щодо змін в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників у ПАТ «Промінвестбанк», що відбулися з 1 липня 2013 року, тоді як жодних доказів стосовно того, що на момент попередження позивача про наступне вивільнення у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці надано не було.

Рішеннямапеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 рокурішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк» змінено, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк». У решті рішення залишено без змін. Рішення мотивовано тим, що позивача необхідно поновити не в структурному підрозділі, а в ПАТ «Промінвестбанк», який є юридичною особою, оскільки відповідно до вимог статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року ПАТ «Промінвестбанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначило, що, зокрема, не враховано, що позивача звільнено з посади головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк», а поновлено - головного юрисконсульта ПАТ «Промінвестбанк», що не відповідає частині першій статті 235 КЗпП. Крім того, суду не надано доказів, що відповідачем завдано їй моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що згідно наказу ПАТ «Промінвестбанк» від 18 квітня 2012 року № 1088-к ОСОБА_1 з 23 квітня 2012 року прийнята на роботу на посаду головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Центрального відділення ПАТ «Промінвестбанк» по м. Києву та Київській області, яке з 1 липня 2013 року перейменовано у роздрібне безбалансове відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк».

Відповідно до наказу від 28 грудня 2012 року № 4698-к по ПАТ «Промінвестбанк» ОСОБА_1 - головному юрисконсульту відділу примусового стягнення управління проблемних активів Центрального відділення ПАТ «Промінвестбанк» по м. Києву і Київській області надано відпустку для догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 16 січня 2013 року по 26 вересня 2015 року, оскільки позивач 26 вересня 2012 року народила двох доньок.

Згідно наказу ПАТ «Промінвестбанк» від 25 вересня 2015 року № 2219-к ОСОБА_1 приступила до роботи з 28 вересня 2015 року на посаду головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк» у зв'язку з закінченням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

6 жовтня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади юрисконсульта з 7 грудня 2015 року та наступне вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП та надано перелік вакантних посад.

Згідно наказу «Промінвестбанк» від 14 грудня 2015 року № 2962-к ПАТ ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади головного юрисконсульта Відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк» у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

У постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказав, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

Судами встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 у відпустці відбулися зміни з 1 липня 2013 року в організації виробництва та праці у відповідача, внаслідок яких посаду головний юрисконсульт, яку обіймала ОСОБА_1, скорочено; після виходу із відпустки по догляду за дітьми, у жовтні 2015 року позивача було попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Судами встановлено, що у повідомленні про заплановане вивільнення, яке було вручено ОСОБА_1, вказується на скорочення чисельності та штату працівників, яке відбудеться 7 грудня 2015 року згідно наказу від 5 жовтня 2015 року № 2288-к, але на виконання ухвали суду копію цього наказу надано не було, а як пояснила представник відповідача в суді, цей наказ жодного відношення до звільнення позивача не має, у повідомленні на цей наказ посилання відбулося помилково.

У зв'язку із чим, суди зробили правильний висновок про те, що відповідачем надано саме докази щодо змін в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників у ПАТ «Промінвестбанк» з 1 липня 2013 року, тоді як жодних доказів стосовно того, що на момент попередження позивача про наступне вивільнення, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, в судовому засіданні надано не було.

Згідно, частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до частини другої статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця (далі - Конвенція № 158 від 22 червня 1982 року) щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено можливість покладання на роботодавця тягаря доведення наявності законної підстави для звільнення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Колегія суддів вважає, що відповідачу була надана можливість довести належними та допустимими доказами, що саме на момент попередження позивача про наступне вивільнення, в юридичній особі мали місце зміни в організації виробництва і праці. Проте відповідач цим процесуальним правом не скористався.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При відшкодуванні моральної шкоди, суди правильно керувалися статтею 237-1 КЗпП, і зробили обґрунтований висновок про те, що порушення відповідачем законних прав позивачки призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 липня 2016 року у справі № 357/727/16-ц було зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 482 грн 29 коп. до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, а тому то на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуу розмірі 17 482 грн 29 коп.

Оскільки оскаржене судове рішення суду залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 40 КЗпП, керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 482 грн 29 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. П. Курило

В. І.Крат