АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Харків

справа № 638/20603/16-ц

провадження № 22-ц/790/760/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 27 жовтня 2017 року , під головуванням судді Наумової С.М, в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову посилався на те, що згідно договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останній позичив 310 000 доларів США на будівництво житла - трикімнатної квартири (за адресою: АДРЕСА_1) та проведення в ній ремонту. На підтвердження укладання договору позики та погодження сторонами його умов, позивачем було надано до суду розписку, написану відповідачем ОСОБА_2 власноручно в простій письмовій формі від 10 серпня 2010 року. На теперішній час ОСОБА_2 зазначену суму боргу позивачу не повернув, жодних виплат не здійснював. Згідно із Свідоцтвом про право власності б/н від 14 вересня 2010 року ОСОБА_2 набув у власність 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Згідно Договору про пайову участь у будівництві № БК/03-08-09 від 04 серпня 2009 року, додаткової угоди № 1 від 06.09.2009р. до нього, відповідного акту звірки ОСОБА_2 сплатив 12 серпня 2010 року підприємству ТОВ Фірма «Т.М.М.» за вказану квартиру 2084175,00 грн., що на той час в еквіваленті за курсом НБУ становило більше 264 тис. доларів США. Крім того, відповідачем 1 надано Звіт про оцінку рухомого майна - меблів, побутової техніки, електротехніки,предметів інтер'єру, які розташовані у вказаній квартирі, згідно Висновку якого вартість майна станом на 08 грудня 2016 року складає 1311570 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ становило на дату оцінки більше 50 тис. доларів США. Позивачем зазначено, що відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак між ними йде процес розірвання шлюбу. Внаслідок чого позивач вважає, що боргове зобов'язання відповідача ОСОБА_2, що випливає із розписки від 10 серпня 2010 року має бути визнано спільним боргом подружжя і розподілено між відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах.

Враховуючи вищевикладене просить визнати борг за розпискою від 10 серпня 2010 року спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів 310 000 доларів США та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задоволено. Визнано борг у розмірі 310 000,00 доларів США що складає 8 193 103,46 грн., спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1/2 суми боргу, що виникла за розпискою від 10 серпня 2010 року у розмірі 155 000,00 доларів США, що складає 4 096 551, 73 грн. з кожного. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що судом не було встановлено, чи дійсно передавалися кошти від позивача у позику ОСОБА_2 Також суд не звернув уваги на заперечення відповідача ОСОБА_3 про те, що підписи, виконані ОСОБА_2Д, в оригіналі розписки та копії, яка була долучена до матеріалів справи - відрізняються. Вказані обставини свідчать про недостовірність вказаного доказу, однак судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідала про призначення експертизи .

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, що з'явилися, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1993 року.

Згідно із розпискою від 10.08.2010 року відповідач ОСОБА_2 взяв в борг 310 000 доларів США (що складає 8 193 103 ,46 грн. за офіційним курсом Національного Банку України станом на 22.12.2016 року) у позивача ОСОБА_1 на будівництво житла - трикімнатної квартири (за адресою : АДРЕСА_2) та зобов*язався їх повернути до 10 серпня 2015 року.

Визнаючи боргові зобов*язання, що виникли за наведеною розпискою спільним боргом подружжя, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики витрачені в інтересах сім*ї. Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів цих обставин.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Із змісту розписки від 10.08.2010 року вбачається, що ОСОБА_3 її не підписувала.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 у будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового та взагалі була обізнана про зазначені обставини.

Згідно із Свідоцтвом про право власності б/н від 14.09.2010р. ОСОБА_2 набув у власність 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Згідно Договору про пайову участь у будівництві № БК/03-08-09 від 04.08.2009р., додаткової угоди № 1 від 06.09.2009р. до нього, відповідного акту звірки ОСОБА_2 сплатив 12.08.2010р. підприємству ТОВ Фірма «Т.М.М.» за вказану квартиру 2084175,00 грн., що на той час в еквіваленті за курсом НБУ становило більше 264 тис. доларів США.

Згідно звіту про оцінку рухомого майна - меблів, побутової техніки, електротехніки, предметів інтер'єру, які розташовані у вказаній квартирі вартість майна станом на 08.12.2016 р. складає 1311570 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ становило на дату оцінки більше 50 тис. доларів США.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що квартира та рухоме майно були придбані подружжям саме за спірні кошти, отримані ОСОБА_2 у позику, а відтак і того, що ці кошти використані ним в інтересах сім'ї.

ОСОБА_3 наполягає, що квартира, меблі, побутова техніка, електротехніка та предмети інтер'єру придбавалась за їхні, подружжя, власні кошти, заощадження та кошти від продажу майна (а.с. 121-137 том 1). Зазначені твердження не спростовані належними та допустимими доказами.

Суд вважав, що факт недостатності у відповідачів власних доходів для придбання зазначеного майна цілком підтверджений відповіддю Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 19.06.2017р. за № 1477/9/20-30-0801-22 стосовно отриманих доходів відповідачами за період з 1998 рік по 2016 рік, яка надійшла на ухвалу суду про витребування доказів від 26.04.2017 р.

Проте, зазначена відповідь містить відомості про доходи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише з 1998 року, в той час, як подружжя перебувало у шлюбі з 1993 року.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо часу придбання меблів, побутової техніки, електротехніки та предметів інтер'єру, ще й тому відсутні підстави вважати, що зазначене майно було придбано за кошти запозичені у позивача.

ОСОБА_3 вказує на відсутність доказів того, що позивач взагалі мав фінансову можливість таку позику надати.

Дійсно, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів цих обставин. Позивач вказує, що кошти, які надав у позику є доходом від готельного комплексу, який належить йому спільно із його батьком. Між тим, матеріали справи містять лише відомості про належність батьку позивача ОСОБА_4 житлового будинку у смт. Заозерне у м. Євпаторія Автономної Республіки Крим (а.с. 79 том 1). Доказів отримання доходу від надання в оренду вказаного будинку позивачем не надано. Відомості щодо доходів ОСОБА_1, які містяться в матеріалах справи (а.с. 232-233 том 1) не дозволяють дійти висновку про те, що він мав можливість у 2010 році надати позику 310000 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 10.08.2010 року спільним боргом подружжя та для стягнення ? боргу з ОСОБА_3

Зазначеного висновку колегія суддів дійшла із урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року - в частині визнання боргу за розпискою від 10.08.2010 року спільним боргом подружжя, в частині стягнення 1/2 боргу з ОСОБА_3 - скасувати, у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору на користь ОСОБА_1.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2018 року.