АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/212/18 Справа № 185/7166/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Хоменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи Перша Павлоградська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсними спадкового договору та договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому просить суд визнати недійсними спадковий договір від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, згідно з яким ОСОБА_6 передала після своєї смерті ОСОБА_2 1/2 частину квартири №1, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Інтернаціональна будинок №51, посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області та договір дарування від 06 травня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона, будучи інвалідом другої групи, має право на обов'язкову частку у спадщині, тому при оформленні спадкового договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зазначені обставини треба було врахувати. Крім цього, спадковий договір передбачає обов'язки ОСОБА_2 по утриманню ОСОБА_6, які вона не виконувала, що на її думку є підставою для визнання договору недійсним.

В позові позивач також зазначає, що у разі визнання спадкового договору недійсним, слід визнавати недійсним і договір дарування, тому що даний договір було укладено на підставі спадкового договору.

Крім того, позивач просить суд поновити їй строк на подання позовної заяви, посилаючись на те, що про укладення спадкового договору їй стало відомо лише 06.05.2016 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним спадковий договір від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, згідно з яким ОСОБА_6 передала після своєї смерті ОСОБА_2 1/2 частину квартири №1, яка знаходиться за адресою:Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Інтернаціональна, будинок №51, посвідчений Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області.

Визнано недійсним договір дарування від 06 травня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 551.20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 551.20 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що укладеним спадковим договором було порушено права на спадщину позивачки, як інваліда другої групи, оскільки вона має право на обовязкову долю у спадщині, ОСОБА_2 не виконувала покладені на неї обовязки, які визначені договором, так, вона не надала суду доказів щомісячного надання матері грошової винагороди в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян (п.6.1 договору), забезпечення потреби її відпочинку в санаторії, або будинку відпочинку (п.6.2), забезпечення належним лікуванням згідно з рецептами лікарів (п.6.3), поховання відчужувача (п.6.4), на час укладання договору відповідачка проживала у місті Києві, а мати у місті Павлограді, а тому укладаючи договір обидві сторони договору завідомо розуміли про неможливість якісного виконання умов договору одержувачем, тобто відповідачем.

08.04.12017 року відповідачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстнації норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалене рішення, та постановити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено ст.1302 ЦК України, яка регулює підстави укладання спадкового договору, також судом порушено п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», висновки районного суду, щодо недоведеності з боку відповідача обставин належного виконання умов спадкового договору суперечать ч.3 ст.10 ЦПК України, оскільки вона не повинна доводити та доказувати обставини, якими позивач обґрунтовує свій позов, також апелянт не погоджується з висновками суду, щодо поважності з боку позивачки причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання спадкового договору недійсним, оскільки позивачка достеменно знала про час укладання цього договору.

Згідно з ч.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6, яка померла 16.01.2014 року (а.с.10), була матерію ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зазначені обставини підтверджені свідоцтвом про народження ОСОБА_3 (а.с.13) та не оспорюються сторонами по справі.

29.12.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір за умовами якого, ОСОБА_6 передає після своєї смерті ОСОБА_2, належну їй на праві особистої приватної власності 1/2 частину квартири №1 в будинку №51 розташованому по вул. Інтернаціональній м. Павлограда Дніпропетровської області (п.1 договору) (а.с.116). В свою чергу ОСОБА_2, зобов'язалася щомісячно надавати відчужувачу грошову винагороду в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян (п.6.1 договору), один раз на рік забезпечувати потреби відчужувача у відпочинку в санаторії або будинку відпочинку (п.6.2), забезпечувати відчужувача належним лікуванням згідно з рецептами лікарів (п.6.3), в разі смерті відчужувача поховати її (п.6.4).

16.01.2014 року ОСОБА_6 померла в місті Павлограді (а.с.10).

06.05.2016 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір дарування 1/2 частки квартири під №1, яка знаходиться в будинку під №51, що розташований по вул. Миру (колишня Інтернаціональна) в м. Павлограді Дніпропетровської області, згідно з яким подарувала ОСОБА_4 вказану квартиру (а.с.118-119).

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була сформована 08.02.2017 року, квартира АДРЕСА_1, на праві приватної власності належить ОСОБА_4, інша частина будинку на праві приватної власності належить ОСОБА_7 (а.с.110-111).

ОСОБА_7 є донькою позивача ОСОБА_8 (а.с.12) і, відповідно, онукою ОСОБА_6

Позивачу ОСОБА_3, згідно довідки до акту огляду МСЕК, 01.07.2011 року було повторно встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням, безстроково (а.с.11).

Відповідно до вимог ст.1302 Цивільного кодексу України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обовязкову частку.

Таким чином, надаючи відчужувачу право вільно розпоряджатися своїм майном, законом не передбачене право неповнолітніх або непрацездатних дітей, його непрацездатних одного з подружжя або батьків, а також непрацездатних утриманців відчужувача на обовязкову частку при укладанні спадкового договору.

Враховуючи викладене, твердження позивачки ОСОБА_3 про порушення матірю ОСОБА_6 під час укладання спадкового договору її права на обовязкову долю є неспроможними, а тому підстав для оспорювання цього договору ОСОБА_3 немає.

Вказані обставини справи та норми закону залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції, в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зауважує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом другої групи, а відтак звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, судові витрати за подання позовної заяви слід віднести на рахунок держави. З цих же підстав ОСОБА_9 не відшкодовуються судові витрати, понесені нею при зверненні з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року скасувати і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_10