Провадження № 22-ц/779/271/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 12 грудня 2017 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 18 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.06.2016 року. Цим же рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя за ними визнано право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1. Зазначав, що після розірвання шлюбу не може вільно користуватись та розпоряджатись належною йому частиною квартири, оскільки відповідач чинить перешкоди. Зокрема, змінила замок у вхідних дверях та не впускає його до квартири.

Посилаючись на ці обставини просив вселити його в спірну квартиру, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні нею, а також визначити порядок користування виділивши йому в користування кімнату площею 10,5 кв.м., відповідачу -кімнату площею 18,3 кв.м. Допоміжні приміщення - коридор, кухню, та ванну кімнату залишити в спільному користуванні.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою №3 по вул. С. Стецько, 6 в м. Івано-Франківську та вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено також питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права. Зазначає, що спірна квартира є її та неповнолітніх дітей єдиним місцем проживання. Натомість, позивач є співвласником квартири по вул. С.Бандери, 4/18 в м. Івано-Франківську, в якій проживає з липня 2015 року.

Вказувала, що впродовж 2015-2016 років позивач зявлявся в спірній квартирі тільки для вирішення на свій розсуд питання поділу спільного сумісного майна подружжя, вчиняв з цього приводу конфлікти, застосовував до неї психологічне та фізичне насильство. Такі неправомірні дії позивача були підставою для її неодноразових звернень до правоохоронних органів.

Відтак, вважає, що вселення відповідача в квартиру, враховуючи його аморальну поведінку, є порушенням ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, принципу 2 Декларації прав дитини та не дозволить забезпечити найкращі інтереси дітей.

Крім того, вказує на недоведеність факту чинення нею позивачу перешкод в користуванні квартирою, а також на недостовірність даних про заміну замка у вхідних дверях.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечили, рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що факт чинення йому відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою є встановленим, а тому його права підлягають захисту шляхом вселення у належну йому як співвласнику квартиру №3, розташовану за адресою: вул. С. Стецько, 6 в м. Івано-Франківську. Зобов'язавши відповідно ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні цією квартирою.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції такий висновок місцевого суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом, і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є колишнім подружжям. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2015 року проведено поділ спільного сумісного майна, визнано за кожним із них, в тому числі, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, що є предметом спору (а.с. 5-8). Вказана квартира придбана за кредитні кошти та є предметом іпотеки.

При цьому зясовано, що, крім сторін, у квартирі зареєстровані та проживають також їхніх двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Наведена обставина підтверджується копією довідки про склад сім'ї, виданої ОСВБ «Горянка» від 11.01.2017 року (а.с.35).

Ст. 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Аналогічно за правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За змістом ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно розяснень п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 покликався на порушення відповідачем його права власності, а саме користування квартирою внаслідок неправомірної її поведінки, зокрема, заміною ключів у вхідних дверях. Що є перешкодою доступу до квартири та проживання в ній.

Зясовано, що з приводу чинення йому перешкод в користуванні майном позивач звертався до правоохоронних органів, якими проведено відповідні перевірки. Як видно з матеріалів цих перевірок, витребуваних судом та досліджених в судовому засіданні, ОСОБА_3 дійсно позбавлений можливості проживати в квартирі, оскільки колишня дружина замінила замок (а.с.97-112).

Твердження апелянта щодо недоведеності цієї обставини повністю спростовуються, в тому числі, її поясненнями щодо неможливості проживання позивача разом з нею та дітьми в одній квартирі зважаючи на його аморальну поведінку, неодноразові притягнення до різного роду відповідальності через порушення порядку співжиття тощо. Заперечуючи проти проживання позивача в квартирі, нею тим самим фактично визнано порушення прав позивача.

Аналогічні пояснення нею надано і в суді апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів вищенаведені обставини не можуть слугувати підставою для позбавлення права позивача на майно та можливості використання його за призначенням, а звідси - для відмови в задоволенні позовних вимог в означеній частині.

При цьому суд враховує, що право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги належність позивачу на праві власності 1/2 частини спірної квартири, він не може бути позбавлений права користування та розпоряджання своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання.

За таких обставин факт існування об'єктивних перешкод в користуванні квартирою знайшов своє підтвердження, а зважаючи на те, що право власності, як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, то суд першої інстанції обґрунтовано зобов'язав відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні житлом.

При цьому невизначеність порядку користування житловим приміщенням між його співвласниками не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про вселення одного із співвласників в це жиле приміщення.

Неспроможними є також твердження апелянта про те, що судом не враховано факту проживання дітей у квартирі та першочергового значення їх найкращих інтересів (чому не буде сприяти вселення позивача в квартиру), оскільки неповнолітні діти не є співвласниками спірної квартири, їх право користування є похідним від права власності сторін в межах тієї частки, яка їм належить.

Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відтак, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, врахуваючи відсутність додатково поданих доказів, суд приходить до переконання, що фактичні обставини справи місцевим судом зясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 7 березня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_7