Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 465/11292/13-ц

провадження № 61-7215зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фольксбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження заяву публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Євграфової Є. П., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Мостової Г. І. та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року у складі колегії суддів: Бермеса І. В., Мусіної Т. Г., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк») звернулося до суду з позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», та товариством з обмеженою відповідальністю «МК-буд» (далі - ТОВ «МК-буд») укладено кредитний договір, за умовами якого ТОВ «МК-буд» отримало у кредит 700 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення 19 листопада 2016 року.

З метою забезпечення виконання ТОВ «МК-буд» кредитних зобов'язань, 25 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

ТОВ «МК-буд» належним чином не виконувало умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484 грн 59 коп.

На підставі викладеного, ПАТ «Фольксбанк» просило у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено.

У рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484 грн 59 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,0578 га за цією ж адресою, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Фольксбанк» з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дубліката правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої банк як іпотекодержатель скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу УРСР є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, позовні вимоги банку підлягають задоволенню у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ПАТ «Фольксбанк» відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при укладенні іпотечного договору сторонами не дотримано вимог чинного законодавства та передано в іпотеку житловий будинок, право користування яким на час укладення договору мали діти, за відсутності попередньої згоди на це органу опіки та піклування. За таких обставин іпотечний договір є нікчемним, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 квітня 2017 року рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що судом апеляційної інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права. Встановивши, що при укладенні договору іпотеки неповнолітня ОСОБА_4 була зареєстрована у спірному будинку і орган опіки та піклування відповідного дозволу на укладення договору не надавав, апеляційний суд правомірно відмовив у позові, посилаючись на нікчемність вказаного договору.

У серпні 2017 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою для перегляду вказаних судових рішень ПАТ «Фольксбанк» зазначає неоднакове застосування судами норм статтей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України, статтей 3, 13, 215 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність зазначених судових рішень висновкам, викладеним в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

На обґрунтування заяви ПАТ «Фольксбанк» надало копію постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

07 лютого 2018 року заяву ПАТ «Фольксбанк» про перегляд судового рішення разом з матеріалами справи № 465/11292/13-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві

ПАТ «Фольксбанк» доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIIІ) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із підпунктом «а» пункту першого частини другої статті 360-4 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147‑VIII) за наявності підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, суд має право у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підсудності справ або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ з подібними предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень у цих справах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить із такого.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 червня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» та ТОВ «МК-Буд» укладено кредитний договір, з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до умов якого товариство отримало кредит у сумі 553 405,41 доларів США зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2008 року між ПАТ «БіЕс Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0578 га за цією ж адресою.

Указаний житловий будинок належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок, виданим 13 червня 2007 року відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів. Земельна ділянка по вул. Піддубного, 3 у м. Львові належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 566925, виданого 03 червня 2005 року Львівською міською радою Львівської області.

У зв'язку із неналежним виконанням ТОВ «МК-Буд» умов кредитного договору утворилась кредитна заборгованість у сумі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484 грн 59 коп.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статтей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася 17 лютого 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 15 березня 1991 року.

На час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_4 була неповнолітня.

Укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець на підтвердження відсутності у дітей права користування предметом іпотеки надав банку довідку від 12 червня 2008 року № 52, видану ЛКП «Вулецьке», згідно з якою в будинку неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають.

У судовому засіданні апеляційним судом установлено, що ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_1 з 17 вересня 1997 року.

Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що недотримання сторонами під час укладення іпотечного договору вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку будинку, право користування яким на час укладення договору іпотеки мали неповнолітні діти, має наслідки нікчемності такого правочину, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У наданій для порівняння постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6‑2940цс15 про визнання недійсними іпотечних договорів Верховний Суд України скасував рішення судів попередніх інстанцій та ухвалив нове рішення про відмову у позові з тих підстав, що норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість іпотечний договір ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ПАТ «Фольксбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору боржником та поручителем, шляхом подання зустрічного позову, не заявлялись. Крім того, у справі відсутні докази про визнання такого договору недійсним у судовому порядку.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків.

З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним (нікчемним). Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Пунктом 2.2. іпотечного договору визначено, що ОСОБА_1 роз'яснено нотаріусом та є зрозумілим зміст статтей, якими встановлено підстави виникнення права власності/користування нерухомим майном малолітньої, неповнолітньої особи, подружжя, обов'язок іпотекодавця-майнового поручителя сповістити про права третіх осіб (включаючи дітей) на житло, якщо таке входить до предмету іпотеки, та про наслідки невиконання цього обов'язку. На підтвердження відсутності у дітей права користування предметом іпотеки ОСОБА_1 надав довідку про склад сім'ї, видану 12 червня 2008 року Львівським комунальним підприємством «Вулецьке» Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якій відсутні відомості про малолітніх або неповнолітніх осіб.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, неповнолітня не мала і не має права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які були передані в іпотеку. Вона набула право користування житлом, - зазначеним житловим будинком, - як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для визнання іпотечного договору нікчемним, оскільки його укладення, хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої ОСОБА_4 на користування житловим будинком та земельною ділянкою, переданими в іпотеку.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України у складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, предметом якої був спір про визнання недійсним договору іпотеки.

З урахуванням зазначених висновків, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі, яка переглядається, виходить із того, що ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, право власності на які він набув у червні 2007 році та не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів.

Тому неповнолітня ОСОБА_4, як мешканець житлового будинку будинок АДРЕСА_1, яка має право користування житлом, не може бути виселена із неї без надання іншого постійного житла у випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_1 - батько неповнолітньої ОСОБА_4, укладаючи іпотечний договір, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що в житловому будинку не проживають малолітні чи неповнолітні, надавши на підтвердження цьому відповідну довідку.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду враховує також, що дії відповідача ОСОБА_1 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Також судами не взято до уваги, що позовні вимоги про визнання недійсним (нікчемним) договору іпотеки, сторонами не заявлялись, а тому не могли вирішуватись у межах спору щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначені вище обставини суди апеляційної та касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахували, тому висновок судів щодо нікчемності правочину - іпотечного договору від 25 червня 2008 року є передчасними, а це відповідно до статті 360-4 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалених у цій справі.

Вирішуючи спір у частині вимог ПАТ «Фольксбанк» щодо виселення неповнолітньої дитини, суду необхідно врахувати, що житловий будинок, переданий в іпотеку, придбано не за рахунок коштів, отриманих на підставі кредитного договору від 19 червня 2008 року, а тому виселення неповнолітньої особи можливе лише за умови надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР необхідно з'ясувати наявність у неповнолітньої особи іншого житла та чи надано таке житло для проживання у порядку, визначеному вказаними статтями чинного законодавства.

Відсутність процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає Верховному Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалити нове судове рішення, а тому справу слід передати на розгляд до суду апеляційної інстанції згідно із підпунктом «а» пункту першого частини другої статті 360-4 ЦПК України.

Крім наведеного, колегія суддів керується положенням частини першої статті 360-2 ЦПК України, відповідно до якого справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147‑VIII (тобто за правилами розгляду справ судом касаційної інстанції).

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 360-3, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147‑VIII, пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 12 квітня 2017 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк