Справа №490/3320/17 13.03.2018
Провадження №22-ц/784/314/18
Провадження №22-ц/784/314/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

розглянувши в місті Миколаєві без повідомлення учасників справи цивільну справу №490/3320/17 за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Транс Логістик» на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 24 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Транс Логістик», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного підприємства «Транс-Логістик» (далі - ПП «Транс Логістик») про відшкодування шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 15 березня 2016 р. в м. Миколаєві, керуючи автомобілем марки «МАЗ-630305», державний номер знак НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу, водій ОСОБА_2, який на той час працював водієм ПП «Транс Логістік», порушивши вимоги п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконався у безпечності свого маневру, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом марки «Івеко», державний номерний знак НОМЕР_2, яким керував позивач. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 р. по справі № 490/2716/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та стягнуто штраф в розмірі 340 грн.

У зв'язку з тим, що при зіткненні автомобіль марки «Івеко» отримав значні технічні ушкодження та з метою визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, позивач звернувся з відповідною заявою до суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 За результатами оцінки був складений звіт № 046/03-16 від 11 квітня 2016 р., відповідно до якого вартість матеріального збитку завданого автомобілю позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (вартість відновлювального ремонту) становить 21839 грн. 93 коп., а також визначено вартість відновлюваного ремонту, яка склала 47477 грн. 50 коп.

Після ДТП, позивачу стало відомо про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «МАЗ-630305», державний номерний знак НОМЕР_1, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «УСК «Княжа ВІГ» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ») на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За страховим випадком, що стався 15 березня 2016 р., ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 21 503 грн. 41 коп. Однак, як випливає із висновків оцінювача, викладених у звіті про оцінку колісного транспортного засобу від 11 квітня 2016 р., вартість робіт для повного відновлення транспортного засобу «Івеко», пошкодженого в ДТП, склала 47 477 грн 50 коп.

Посилаючись на вказані обставини, а також, що, фактично ним було сплачено за запчастини для проведення відновлювального ремонту автомобілю 35 897 грн., а за проведення робіт з ремонту - 10 743 грн. 31 коп., позивач просив різницю між сумою витрачених ним на проведення ремонту автомобілю коштів та отриманим страховим відшкодуванням, а саме - 25 127 грн. 90 коп., а також витрати на проведення незалежної авто-товарознавчої експертизи в сумі 1500 грн. та судові витрати, стягнути з відповідача на його користь.

В судовому засіданні представник позивача свій позов підтримав, а відповідач проти позову заперечував, мотивуючи заперечення тим, що позивачем доведено розмір шкоди у сумі 21 839 грн. 93 коп., а, крім того, відшкодування має здійснюватися страховою компанією.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 р. позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ПП «Транс Логістик» матеріальну шкоду у розмірі 25 127 грн. 90 коп., витрати на проведення експертизи 1 500 грн., судовий збір у розмірі 640 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1350 грн.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а саме розміру завданої шкоди, яка підлягає стягненню - 25 127 грн. 90 коп., та наявності підстав для стягнення заявленої позивачем шкоди саме з ПП «Транс Логістик».

На рішення суду представником ПП «Транс Логістик» подана апеляційна скарга, яка мотивована тим, що представник відповідача вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та їх недоведеності, висновки суду не відповідають обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, судом помилково не залучено в якості третьої особи до участі у справі ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ», на чому наполягав відповідач, і яка, на думку останнього має відшкодувати позивачеві шкоду, а тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Суд першої інстанції встановив і таке підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 15 березня 2016 р. в м. Миколаєві водій ОСОБА_2, який на той час працював водієм ПП «Транс Логістік», керуючи автомобілем марки «МАЗ-630305», державний номер знак НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу, порушивши вимоги п.п. 10.1 , 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконався у безпечності свого маневру, внаслідок чого наїхав на транспортний засіб марки «Івеко», державний номерний знак НОМЕР_2, яким керував позивач.

Внаслідок такої події належний позивачу на праві власності автомобіль марки «Івеко», державний номерний знак НОМЕР_2, отримав механічні ушкодження.

Відповідно до постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 року по справі № 490/2716/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та застосовано до нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Цивільно-правова відповідальність ПП «Транс Логістик» на час вказаної дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

На виконання умов договору страхування та в порядку, передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова компанія сплатила позивачеві страхове відшкодування у загальному розмірі 21 503 грн. 41 коп. за збитки, заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу.

Такі обставині не оспорюються сторонами по справі.

В силу ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1187 ЦК України використання транспортних засобів, зокрема, автомобілів, є джерелом підвищеної небезпеки.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст.1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Як встановлено судом, винним у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 15 березня 2016 р. і внаслідок якої автотранспортний засіб позивача отримав ушкодження, є водій автомобілю марки «МАЗ-630305», державний номер знак НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу, ОСОБА_2, який на той час працював водієм ПП «Транс Логістік».

Власник автомобілю марки «МАЗ-630305», державний номер знак НОМЕР_1, застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ».

Відповідно до статті 979 ЦК України, статті 16 Закону «Про страхування» №85/96 від 7 березня 1996 року (далі - Закон №85/96) за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

З аналізу наведених норм закону Верховним Судом України по справі № 6-2808цс15 у постанові від 20 січня 2016 р. зроблено правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» сплачено на користь позивача страхове відшкодування у загальному розмірі 21 503 грн. 41 коп.

Таким чином, страховик виконав передбачені законом та договором обов'язки у зв'язку із настанням даного страхового випадку.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вважав, що є підстави для відшкодування частини невідшкодованої страховиком шкоди з ПП «Транс Логістік».

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що належною відповідальною особою за заподіяну позивачу шкоду має бути виключно страхова компанія, в якій відповідач застрахував свою цивільну відповідальність як власник транспортного засобу, є безпідставними і суперечать абсолютному праву потерпілого ОСОБА_1 на вибір способу захисту його права.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання його створює підвищену небезпеку (ч. 1 ст. 1187 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 6 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - постанова Пленуму) особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.1. Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Встановивши, що майнову шкоду позивачеві було завдано внаслідок взаємодії його транспортного засобу із належним відповідачу ПП «Транс Логістік» транспортним засобом під керуванням працівника останнього і з його вини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що саме на ПП «Транс Логістік» слід покласти обов'язок з відшкодування майнової шкоди.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшення немайнового блага (життя, здоров'я тощо). До складу шкоди включається як реальна шкода, так й упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

За змістом Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та втрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

За результатами незалежного автотоварознавчого дослідження вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу, проведеного спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_3, складений звіт № 046/03-16 від 11 квітня 2016 р., відповідно до якого визначено вартість відновлюваного ремонту без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових транспортного засобу - 47 477 грн. 50 коп. (4 422 грн. (вартість ремонтно-відновлювальних робіт), 6 430 грн. 41 коп. (вартість необхідних для ремонту матеріалів), 36 625 грн. 09 коп. (вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту), а також розрахована вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобілю марки «Івеко», державний номерний знак НОМЕР_2, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - 21 839 грн. 93 коп., яка розрахована як вартість відновлювального ремонту автомобілю з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягають заміні (розмір такого коефіцієнта визначено як 0,7 згідно з п. 7.41 Методики).

Позивачем доведено, що ним витрачено на проведення відновлювального ремонту: 35 897 грн. на придбання складових, що потребували заміні, та 10 734 грн. 31 коп. за проведення відновлювальних робіт, а всього - 46 631 грн. 31 коп.

Розмір заподіяної майну позивача шкоди, зокрема вартість здійснених ним витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Як вбачається зі звіту № 046/03-16 від 11 квітня 2016 р. та наданих позивачем товарного чеку (а.с. 77), рахунку-фактури з квитанцією про оплату ремонту автомобілю (а.с. 18), при здійсненні відновлювального ремонту належного ОСОБА_1 автомобілю було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, а тому, хоча майно позивача мало певну зношеність, суд вірно не врахував фізичний знос при визначенні розміру заподіяної потерпілому шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом у рішенні вказано про іншій страховий випадок, який стався 28 липня 2015 р., то таке помилкове зазначення у рішенні суду в одному випадку дати страхового випадку, який відбувся 15 березня 2016 р., не вплинуло на правильність висновків суду, а посилання на можливість іншого страхового випадку за участю автомобілю позивача є припущенням і не підтверджено жодним доказом.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Транс Логістик» залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова Ж.М. Яворська

_________________________________

Повний текст постанови складено 13 березня 2018 року