Справа № 372/1707/16-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/381/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 12.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Вимоги позову прокурор обґрунтував тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №570337 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 10,9587 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0035. Вказаний державний акт виданий на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 19 серпня 2004 року №2849, №2851, №2857, №2863, №2869.

В подальшому ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку площею 10,9587 га ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року №343.

Прокурор зазначав, що в ході опрацювання матеріалів кримінального провадження №0000030 від 14 травня 2014 року за ознаками ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України Обухівського відділу поліції ГУ НП в Київській області встановлено, що державний акт серії ЯА № 570337 від 02 лютого 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 10,9587 га на імя ОСОБА_3 є підробленим і Обухівським районним відділом земельних ресурсів ніколи не видавався, що підтверджується висновками експертів Київського НДІСЕ в кримінальній справі № 10032 від 27 листопада 2008 року та № 1301 від 31 березня 2009 року. Згідно вказаних висновків на державному акті відтиски гербової печатки від імені Обухівського відділу земельних ресурсів (на лицьовому та зворотному боках) нанесені не печаткою Обухівського відділу земельних ресурсів, а іншою печаткою аналогічного змісту. Підписи від імені ОСОБА_5 в графах «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_5Р.» (на лицьовому боці) та «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_5Р.» (на зворотньому боці) нанесені рельєфним кліше підпису факсиміле, яке виготовлено фотополімерним способом. Крім того, на вказаному державному акті на лицьовому та зворотному боках, відтиски факсиміле підпису від імені ОСОБА_5 в графах «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів» нанесені не тим кліше факсиміле, вільні зразки якого були надані до інституту. Тому вважає, що на час укладання 11 червня 2007 року договору купівлі-продажу спірної ділянки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, остання не набула права власності на спірну земельну ділянку і не була її власником.

Вказував, що за інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27 січня 2016 року бланк державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №570337 видавався Києво-Святошинському районному відділі земельних ресурсів. Договори купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_3 виданий державний акт, у Підгірцівській сільській раді не реєструвались. Відповідно до програмного забезпечення Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0027 площею 8,4609 га. Державні акти та будь-яка землевпорядна документація на спірну земельну ділянку в управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі відсутня, не обліковується та на зберігання не передавалась. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 22 червня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером :06:018:0027 на праві власності ні за ким не зареєстрована.

Також зазначав, що спірна земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення квартал 87 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» і з користування останньої не вилучалась.

З урахуванням наведеного, прокурор просив витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 рокуу задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позові вимоги прокурора задовольнити, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 не володіє земельною ділянкою площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, яку він придбав за договором купівлі-продажу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що доводи позову та апеляційної скарги прокурора стосуються земельної ділянки площею 10,9587 га з кадастровим номером :06:018:0035, однак він просить витребувати земельну ділянку площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027, яка є самостійним обєктом цивільних прав та відносно неї в матеріалах справи відсутні докази незаконності її набуття ОСОБА_2 Зазначає, що твердження прокурора про зміну кадастрового номеру спірної земельної ділянки з метою приховання злочинних дій не підтвердженні належними доказами та не ґрунтуються на вимогах закону. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №570337 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок №№2849, 2851, 2857, 2863, 2869 від 19 серпня 2004 року належала земельна ділянка площею 10,9587 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у с. Підгірці Обухівського району Київської області, кадастровий номер :06:018:0035.

11 червня 2007 року ОСОБА_3 відчужила вказану земельну ділянку площею 10,9587 га ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року за № 343.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно листа в.о. начальника управління Держземагенства в Обухівському районі від 30 березня 2016 року відповідно до програмного забезпечення Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0027 площею 8,4609 га на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 297 від 12 травня 2004 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 червня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером :06:018:0027 на праві власності ні за ОСОБА_2, ні за іншою особою не зареєстрована.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що прокурором не надано доказів і судом не встановлено перебування у власності відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та володіння ним цією ділянкою. При цьому суд виходив з того, що згідно пояснень представника ДП «Київське лісове господарство» земельна ділянка, яка є предметом спору, із користування останнього не вилучалась та обслуговується вказаним підприємством, а доводи представників відповідача ОСОБА_2 щодо належності йому спірної земельної ділянки і користування нею на відповідних правових підставах доказово необґрунтовані.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України, у редакції, які були чинними на момент розгляду справи, в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Згідно положень ст.215 ЦПК України, у редакції, що була чинною на момент розгляду справи,яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Однак суд першої інстанції не встановив чи мали місце обставини, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги.

Обгрунтовуючи вимоги позову, прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування лісництва не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення. Крім того, прокурор посилався на те, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати земельну ділянку, бо не набула на неї права власності у встановленому законом порядку, що у свою чергу дає підстави для її витребування у набувача ОСОБА_2 на підставі ст.388 ЦК України.

Всі ці обставини, які є предметом спору, судом не зясовані і не знайшли свого відображення у рішенні, що є порушенням норм цивільного процесуального права та свідчить про його незаконність і необґрунтованість.

Також, відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до хибного висновку про відсутність у відповідача ОСОБА_2 прав на спірну земельну ділянку, в тому числі права користування чи володіння відповідачем цією ділянкою.

Такі висновки суду суперечать приписам ч.1 ст.81, ст.131 ЗК України, в редакції на час укладання договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою підставою набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право власності особи на земельну ділянку.

Відповідно до ч.5 ст.334 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( п.3 розділу І Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким внесено зміни до ч.5 ст.334 ЦК щодо виникнення прав на нерухоме майно із дня державної реєстрації таких прав, набрав чинності із 1 січня 2013 року згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону).

Державна реєстрація правочинів на момент посвідчення договору купівлі-продажу проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до якого державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру (Державного реєстру правочинів) одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку площею 10,9587 га у с.Підгірці Обухівського району Київської області на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, який був нотаріально посвідчений та в цей же день 11 червня 2007 року пройшов державну реєстрацію шляхом внесення нотаріусом відомостей про договір до Єдиного реєстру правочинів, реєстровий № 343 (а.с.55, т.1). Наведене у свою чергу свідчить про виникнення у набувача права власності на придбане нерухоме майно.

Суд наведеного не врахував та не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_2 набув права власності на підставі належним чином посвідченого договору купівлі-продажу, а отже набув права на земельну ділянку.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов прокурора підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є вказана вище земельна ділянка площею 10,9587 га, кадастровий номер :06:018:0035. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року за №343 (а.с. 55, т.1).

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, оскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано.

Також, судом встановлено, що продавець ділянки ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не набула на неї права власності у встановленому законом порядку.

Зокрема, державний акт серії ЯА № 570337 від 02 лютого 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 10,9587 га на імя ОСОБА_3 є підробленим і Обухівським районним відділом земельних ресурсів Київської області не видавався. За інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області від 27 січня 2016 року бланк державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 570337 видавався Києво-Святошинському районному відділу земельних ресурсів (а.с.41, т.1)).

Договори купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_3 виданий державний акт в Підгірцівській сільській раді не реєструвались. Державні акти та будь-яка землевпорядна документація на спірну земельну ділянку в управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі відсутня, не обліковується та на зберігання не передавалась.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка відносяться до земель державного лісового фонду, належить державі і перебуває у користуванні державного підприємства «Київське лісове господарство» (фрагмент планшету № 6 квартал 87), що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування державного підприємства не вилучалася та не змінювалося її цільове призначення.

Стаття 19 Земельного кодексу України визначає категорії земель України за їх цільовим призначенням, серед яких встановлена категорія землі лісогосподарського призначення.

Згідно ст.8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Оскільки встановлено, що спірна земельна ділянка відносяться до земель державного лісового фонду, належить державі і перебуває у користуванні Державного підприємства «Київське лісове господарство» і з користування державного підприємства не вилучалася та не змінювалося її цільове призначення, то наявні передбачені ст.388 ЦК України підстави для витребування ділянки з володіння відповідача на користь держави, бо ділянка відчужена особою, яка не мала на це права і поза волею власника держави.

Посилання суду першої інстанції та ОСОБА_2 на те, що придбана відповідачем за договором купівлі-продажу земельна ділянка площею 10,9587 га з кадастровим номером :06:018:0035 є іншою порівняно із ділянкою площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027, яку прокурор просить витребувати, та є самостійним обєктом цивільних прав і відносно неї в матеріалах справи відсутні докази незаконності її набуття ОСОБА_2, є необґрунтованими з таких підстав.

З листа державного підприємства «Київське лісове господарство» від 25 квітня 2016 року вбачається, що земельна лісова ділянка Козинського лісництва в кварталі 87 площею 10,9587 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району, якій присвоєно кадастровий номер :06:018:0027, не погоджувалось лісгоспом вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Вказана земельна ділянка вільна від забудови. Також згідно листа Київського обласного та по м.Києву управління лісового та мисливського господарства від 18 січня 2016 року погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки у кварталі 87 Козинського лісництва державного підприємства «Київське лісове господарство» з кадастровим номером :06:018:0027 управління не надавало.

Тобто, земельна ділянка площею 10,9587 га з кадастровим номером :06:018:0035 та земельна ділянка площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027 розташовані в одному і тому ж самому місці, мають однакове цільове призначення і спірна земельна ділянка площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:00278 входить в межі земельної ділянки площею 10,9587 га.

Колегія суддів вважає переконливими доводи прокурора про те, що зміна кадастрового номера ділянки із :06:018:0035 на :06:018:0027, повязана із намаганням відповідача ОСОБА_2 отримати державний акт.

Встановлено, що після купівлі спірної ділянки ОСОБА_2 виготовив технічну документацію із землеустрою, подав заяву про її затвердження і видачу державного акта до Обухівського районного відділу земельних ресурсів, який відмовив у видачі державного акта з огляду на те, що ділянка накладається на території земель лісового фонду.

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом та рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2007 року зобовязано Управління земельних ресурсів у Обухівському районі затвердити технічну документацію і видати державний акт ОСОБА_2 на ділянку площею 10,9587 га.

Також, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2, заперечуючи факт набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, у редакції, які були чинними на момент розгляду справи, не надав суду належних та допустимих доказів набуття ним права власності на земельну ділянку площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027 на іншій правовій підставі.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги лист в.о. начальника управління Держземагенства в Обухівському районі від 30 березня 2016 року про те, що відповідно до програмного забезпечення Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0027 площею 8,4609 га на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 297 від 12 травня 2004 року, оскільки вказане розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 297 від 12 травня 2004 року стосується затвердження технічної документації по складанню державних актів на право власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) в межах Підгірцівської сільської ради, а також передачі у власність земельних ділянок 199-м громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с.48-54, т.1), до яких відповідач ОСОБА_2 не відноситься.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України, у редакції, які були чинними на момент розгляду справи, на наведене уваги не звернув, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у позові прокурора.

При цьому, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачем ОСОБА_2 (а.с.79-81, т.1), оскільки положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 5 жовтня 2016 року (справа № 916/2129/15).

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції не повно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.ст.374, 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову прокурора з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову, апеляційної скарги та касаційної скарги прокуратурою Київської області сплачено судовий збір у загальному розмірі 55 181 грн. 50 коп. (а.с.1, 142, т.1, а.с. 20, 51, т.2).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позов прокурора задовольняє, тому з ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської областіпідлягає стягненню судовий збір у розмірі 55 181 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2016 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати із володіння ОСОБА_2на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київське лісове господарство» земельну ділянку площею 8,4609 га з кадастровим номером :06:018:0027, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2на користь прокуратури Київської областісудовий збір у розмірі 55 181 грн. 50 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді