Справа № 456/2072/17 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 22-ц/783/207/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шандри М.М.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - представників позивача ОСОБА_5;

прокурора Панькевича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 50 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач працював електрозварювальником на ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» і 30 липня 2014 року під час чергового випробування повітряного резервуару останній розірвався, внаслідок чого йому тяжко травмувало обличчя, зуби, щелепу, шию та кінцівки, від чого він в подальшому протягом 22 днів перебував на стаціонарному лікуванні в Стрийській залізничній лікарні. За фактом вище згаданої події 17.08.2015 року Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР № 0001451 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, досудове розслідування по якому триває по даний час. Вважає, що жодних заходів, спрямованих на досягнення завдань кримінального провадження, правоохоронними органами не вживається, розумні строки кримінального провадження не дотримуються, а його звернення про активізацію досудового розслідування ігноруються. На бездіяльність слідства ним подавалась скарга до слідчого судді, за результатами якої суд зобов'язав слідчу Кирилюк Н.М. вчинити певні дії, зазначені в клопотанні, однак і цього разу слідча вказане рішення суду до уваги не взяла та не вжила відповідні процесуальні заходи, що були вказані в ухвалі слідчого судді. Слідчою Кирилюк Н.М. ігноруються також і вказівки, які надавались їй прокурором. Бездіяльність органу досудового розслідування завдає йому моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, які він переніс у зв'язку з ігноруванням слідством своїх службових обов'язків, що полягають у ефективному розслідуванні злочину, збиранні доказів, оголошенні особі підозри у вчиненні злочину, прийнятті законного процесуального рішення в розумні строки та забезпеченні захисту його прав та інтересів як потерпілої від злочину особи (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 91-95).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що правовий механізм норм матеріального права у даному спорі складається з ст.ст. 23, 1174 та 1176 (ч.6) ЦК України та вважає неправомірним застосування до спірних правовідносин положень ст. 1167 ЦК України (а.с. 101-104).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони прокурора, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10, 60 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» (зі змінами), спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ст. ст. 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Таким чином (як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні), відповідальність за заподіяння моральної шкоди наступає лише у випадках, передбачених законодавством.

На твердження апелянта, правовий механізм норм матеріального права у даному спорі складається зі статей 23, 1174 та 1176 (ч.6) ЦК України.

Особливості, що встановлені ст. 1176 ЦК, стосуються шкоди, завданої діями, що перелічені у частинах 1 та 5 цієї статті. У решті випадків шкода, заподіяна незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Стосовно норм, що формулюються в статті 1176 ЦК, загальними є норми, що формулюються в статтях 1173 та 1174 ЦК України.

В свою чергу, стосовно статей 1173 та 1174 ЦК України (якщо їх розглядати, як спеціальні норми), загальними є норми, що формулюються в стаття 1166 та 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відтак, формулювання ч.6 ст. 1176 ЦК означає, що відповідальність несе держава за наявності підстав, установлених статтями 1166 та 1167 ЦК України, з урахуванням статей 1173, 1174 ЦК України, а відтак суд вправі був застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1167 ЦК України

У відповідності до роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - п.9).

Як стверджується матеріалами справи, ОСОБА_5 вже звертався до суду зі скаргою на бездіяльність старшого слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області та начальника СВ Стрийського ВП ГУНП у Львівській області у кримінальному провадженні, порушеному за фактом нещасного випадку з ним на виробництві, яку ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2017 року було задоволено частково та зобов'язано старшого слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області Кирилюк Н.М. в рамках проведення досудового розслідування в згаданому кримінальному провадженні встановити та допити медичного працівника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», який 30.07.2014 року, після отриманої травми, оглядав ОСОБА_5 до того, як його було доставлено до Стрийської ЦРЛ. Як вбачається з мотивувальної частини згаданої ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2017 року, інші доводи ОСОБА_5 про бездіяльність старшого слідчого та начальника СВ в ході судового розгляду даної справи свого підтвердження не знайшли (а.с. 17).

Згідно Акту проведення розслідування нещасного випадку (Форма Н-5), що стався 30.07.2014 року з ОСОБА_5, однією з причин, що призвела до нещасного випадку на виробництві, було порушення законодавства про охорону праці зі сторони самого ОСОБА_5 (а.с. 52-54).

В той же час, позивачем не доведено отримання ним моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, які були б в причинно-наслідковому зв'язку з бездіяльністю (на твердження позивача) посадових або службових осіб відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: