Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/1728/17 Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
№ 22-ц/778/894/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

Секретар: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що в період проходження військової служби з 15.05.1962 року по 21.06.1963 року проходив службу в в/ч НОМЕР_1 та приймав безпосередню участь в повітряних випробуваннях ядерної зброї, що підтверджено довідкою №448/16/4765 від 20.09.1999 року. 11.05.1967 року під час учбово-тренувальних стрибків з парашутом, внаслідок тяжкого приземлення отримав перелом стегна лівої голені з вивихом стопи, що підтверджено висновком військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_2 у свідоцтві про хворобу №370 від 28.07.1967 року. З 28.08.1968 року по 23.10.1968 року виконував інтернаціональний обов`язок у складі в/ч НОМЕР_3 у спецвідряджені в Чехословаччині, що підтверджено довідкою Центрального архіву МО СРСР від 27.12.1994 року на підставі чого позивачу встановлено статус учасника бойових дій. 19.03.1979 року військово-лікарською комісією в/ч НОМЕР_2 було зроблено висновок про наступне: Деформуючий спондильоз шийного, грудного та поясничного відділу хребта І-ІІ ст. з помірним порушенням функції, вторинний корешковий вертеброгенний синдром, початкові прояви деформуючого артроза лівого тазобедреного та лівого колінного суставів з помірним порушенням функції, початкові явища черебрального атеросклерозу, атеросклероз аорти, атеросклеротичний кардіосклероз з порушенням кровообігу І ст. отримано в період проходження військової служби, про що видане відповідне свідоцтво про хворобу №195 від 19.03.1979 року. Відповідно до відомостей, перелічені хвороби у позивача виникли у зв`язку з захворюваннями, які отримані в виконання службового обов`язку, у зв`язку з чим останньому 26.11.2002 року безстроково встановлено ІІ групу інвалідності (інвалід війни) з висновком про умови та характер праці: «непрацездатен», що підтверджено довідкою МСЕК серії 2-18 АВ №094855 від 26.11.2002 року. Позивач зазначає, що досі перебуває на стаціонарному лікуванні, однак від подальшого лікування його стан здоров`я не покращився, і з кожним роком тільки погіршується. Вина відповідача МОУ на думку позивача полягає в тому, що саме за наказом, а не за власним бажанням, позивач проходив службу в надзвичайно небезпечних умовах в результаті чого зараз він вимушений зазнавати постійних моральних страждань з приводу стану свого здоров`я. У зв`язку з чим порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Він постійно потребує лікування, його здоров`я з кожним роком погіршується, він страждає на головні болі, не має можливості працювати, може вільно пересуватись на велику відстань, не може належним чином матеріально забезпечувати свою родину.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачв період проходження військової служби з 15.05.1962 року по 21.06.1963 року під час учбово-тренувальних стрибків з парашутом, внаслідок тяжкого приземлення отримав перелом стегна лівої голені з вивихом стопи, а з 28.08.1968 року по 23.10.1968 року виконував інтернаціональний обов`язок у складі в/ч НОМЕР_3 у спецвідряджені в Чехословаччині, на підставі чого позивачу встановлено статус учасника бойових дій. В період проходження військової служби позивач зазнав ушкоджень здоров`я, Які призвели до того. що позивачу 26.11.2002 року безстроково встановлено ІІ групу інвалідності (інвалід війни) з висновком про умови та характер праці: «непрацездатен».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт отримання поранення під час проходження військової служби не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень осіб, відповідальність за які несе держава Україна в особі Міністерства оборони.
Так, спеціальні підстави та порядок відповідальності за заподіяну шкоду встановлені статтею 1173 Цивільного кодексу України, за якою відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, що відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції. Ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законом порядку. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях.
Не заперечуючи наявності моральної шкоди, завданої позивачеві внаслідок встановлення інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач не є особою, відповідальною з завдання шкоди.
Так за ч. 3 «Закону України Про збройні Сили України» Міністерство Оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 21.10.2014 року у справі №3-86гс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для суддів.
Разом з тим, як правильно визначив суд першої інстанції, зазначені правові норми та правова позиція Верховного суду України передбачають відшкодування Міністерством оборони України шкоди, завданої військовослужбовцю неправомірними діями, рішеннями, або бездіяльністю Збройних сил України.
У доводах апеляційної скарги позивач посилається на те, що обов`язок відшкодування передбачений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але разом з тим цей закон також передбачає відшкодування шкоди завданої військовослужбовцю при виконанні обов`язків військової служби в Україні.
Так, зі змісту позову вбачається, що ушкодження здоров`я позивача сталося у 1984-1986 роках, тобто до утворення відповідача, що унеможливлює покладення на відповідача відповідальності за завдану шкоду.
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: