АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4854/15-ц 22-ц/774/108/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 210/4854/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Гладиш К.І.

сторони справи: : позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2017 року, ухваленого суддею Чайкіною О.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складений 26 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно, який в подальшому уточнила.

В обґрунтування позову зазначила, що, починаючи з 08 квітня 2006 року вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.07.2015 року.

В період шлюбу, 23 липня 2013 року було придбано автомобіль НОМЕР_1, який було зареєстровано на праві власності на імя відповідача ОСОБА_2

Посилаючись на те, що вказаний автомобіль придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, вважає, що він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Однак, враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю й здійснити його реальний поділ з виділенням часток неможливо, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати автомобіль «Skoda Rapid» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6UAN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080 спільним майном подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість належної їй 1/2 частини вказаного автомобіля, що складає суму у розмірі 165078, 44 грн., виходячи з його загальної вартості станом на 10 березня 2016 року в розмірі 330156,88 грн.; виділити відповідачу в рахунок поділу майна автомобіль «Skoda Rapid» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6UAN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрований 26.10.2013 року.

Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь вартість 1/2 частини відновлювальних робіт у розмірі 10162,28 грн., посилаючись на те, що під час проведення експертизи з визначення ринкової вартості автомобіля, експертом було встановлено, що під час експлуатації автотранспортного засобу автомобіль отримав аварійні пошкодження та вартість відновлювальних робіт складає суму у розмірі 20324,77 грн. Дані аварійні пошкодження виникли в результаті експлуатації автотранспортним засобом відповідача по справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Skoda Rapid» 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6AN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрований 26.10.2013 року - спільним майном подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля марки «Skoda Rapid» 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6AN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрований 26.10.2013 року, в розмірі 165078,44 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «Skoda Rapid» 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6AN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрований 26.10.2013 року, вартістю 330156,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1650,78 грн. та 2000,00 грн. Заходи забезпечення позову - арешт автомобіля марки «Skoda Rapid» 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6AN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрований 26.10.2013 року, накладені ухвалою від 15.10.2015 року ухвалено скасувати після набрання рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на неврахування судом першої інстанції розяснень, наведених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, згідно яких заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Оскільки в судовому засідання не ставилося та не розглядалося питання про скасування заходів забезпечення позову, в порядку, передбаченому ч.5 ст. 154 ЦК України, а також враховуючи, що ухвалене у справі рішення не виконане й скасування заходів забезпечення позову може призвести до його не виконання, вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих на підставі ухвали суду від 15.10.2015 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на помилковість висновків суду в частині задоволення позову щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частину вартості спірного автомобіля в розмірі 165078,44 грн. Вважає, що вирішуючи спір, суд не дослідив матеріальне становище відповідача та залишив без врахування його інтереси, як співвласника майна, насамперед те, що він не має матеріальної можливості здійснити викуп належної позивачу частки рухомого майна, й виплата розміру заявленої позивачем компенсації становить для нього надмірний тягар, оскільки після розірвання шлюбу з відповідачем він вимушений винаймати житло, сплачує аліменти на дітей. Також представник відповідача послалася на відсутність в матеріалах справи доказів дійсної вартості майна й визначення її лише станом на 10.03.2016 року, а не на момент розгляду справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1/2 вартості відновлювальних робіт в апеляційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_6 - підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторонами 23 липня 2013 року під час шлюбу було придбано автомобіль «Skoda Rapid» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6UAN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, тип-комбі В, який зареєстрований на праві власності на імя ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 519119 від 26.10.2013 року (а.с. 7, 15).

Згідно з висновком експерта № 48/16 по визначенню ринкової вартості від 10 березня 2016 року, середня ринкова вартість автомобіля «Skoda Rapid» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова, рами) Y6UAN2NH7EB101080 TMBAN2NH7EB101080, зареєстрованого 26.10.2013 року на дату проведення судової експертизи складає 330156,88 грн. (а.с. 85-118).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив з доведеності позову та наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст. 364 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації належної їй частки у спільному майні в розмірі в розмірі 165078,44 грн., на отримання якої вона погодилася.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 364 ЦК України врегульовано випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останнім права власності на все майно.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Матеріалами справи та позивачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції підтверджено, що з даним позовом до суду вона звернулася з метою позбутися належної їй, як дружини частки в спільному сумісному рухомого майні автомобіля, поділ якого є неможливим, шляхом спонукання відповідача до виплати їй грошової компенсації за її частку в ньому.

За встановленими у справі обставинами, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин й дійшов правильного висновку про їх врегулювання за положеннями ст. 364 ЦК України.

Однак, вирішуючи спір й виходячи тільки з обовязковості згоди співвласника на отримання грошової компенсації вартості його частки у спільному майні, суд залишив без врахування інтереси іншого співвласника майна відповідача у справі.

Так, положеннями ст. 41 Конституції України та ч.5 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Отже, з урахуванням викладеного, правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Встановлення цих обставин має на меті зясування чи не зловживає позивач своїм правом та чи реалізація цього права не порушить прав іншої особи, яка не має змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції вищевказаного не врахував й не встановив в повному обсязі всіх зазначених вище фактичних обставин справи, зокрема: чи спроможний відповідач ОСОБА_2 виплати позивачу ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки позивача й чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів справи, судом взагалі не досліджувалося матеріальне становище відповідача й наявність в нього змоги з виплати грошової компенсації вартості частки в спільному майні.

Окрім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача на її користь компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля «Skoda Rapid» 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, суд не встановив дійсної вартості спірного автомобіля, який підлягає поділу на момент розгляду справи, а виходив з його ринкової вартості станом на 10.03.2016 року, що суперечить розясненням, наведеним в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року.

В суді апеляційної інстанції позивачем не спростовано відсутність у відповідача матеріальної можливості компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля.

Отже, беручи до уваги майновий стан відповідача та враховуючи інтереси всіх учасників спільної часткової власності, а також те, що її правовий режим забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, колегія суддів вважає, що реалізація позивачем ОСОБА_1 права на отримання грошової компенсації вартості її частки в майні порушить права відповідача ОСОБА_2 оскільки докази того, що він має можливість сплатити таку компенсацію в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобовязаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також наголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Проте, суд першої інстанції, не зважаючи на вищенаведене, не встановивши фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не оцінивши всіх доказів, не витребувавши нових та не навівши жодних висновків щодо розрахунку компенсації вартості частки майна позивача, яка підлягає стягненню з відповідача, дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно та виділення у власність ОСОБА_2 спірного автомобіля.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про відсутність підстав для скасування заходів забезпечення позову, колегія суддів не погоджується з ними, оскільки відповідно до ч.ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України відмова в задоволенні позову є підставою для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, які зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду. У звязку з чим підстав для скасування рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга відповідача задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно та виділення у власність ОСОБА_2 спірного автомобіля, а також стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

У відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1815,50 грн. (а.с. 177).

Керуючись ст. 367, 374, п.п. 2,4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за спільно нажите майно та виділення у власність ОСОБА_2 спірного автомобіля, а також стягнення судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1815,50 грн., сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: