Справа № 134/1159/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 березня 2018 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

представника ОСОБА_1: ОСОБА_2

розглянувши в спрощеному судовому провадженні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.01.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач в порушення зазначених умов договору зобов'язання за вказаним договором не виконав. Станом на 30.06.2017 року прострочена заборгованість склала 64980,84 гривень, з яких:

-6788,46 гривень - заборгованість за кредитом;

-51521,86 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-3100 гривень - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500 гривень - штраф (фіксована частина);

-3070,52 гривень - штраф (процентна складова).

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобов'язання, тому виник даний спір.

01.02.2018 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила в задоволенні позову відмовити.

Вказала, що позивачем не вказано і на підставі наданих доказів не доведено, що кошти позивачем перераховані, а відповідач їх отримав. Позивачем просто було встановлено кредитний ліміт на користування карткою. В розрахунках наданих позивачем, зазначено тільки рух коштів на особовому рахунку.

В листі, отриманому судом 19 січня 2018 року зазначається, що в 2014 році позивач змінив умови кредитування, але жодного доказу, що відповідач погодився, або був повідомлений про це не надано.

Також просила суд застосувати ст.ст. 256, 257 ЦК України, а саме загальний термін позовної давності, який становить три роки.

20.03.2018 до суду надійшла відповідь на відзив ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого, користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження зазначені у відзиві не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Позивач, звертаючись з позовом до суду просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.01.2012, додавши при цьому розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19.01.2012, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_4 (а.с. 4-5).

Однак, позивачем до суду як доказ надано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання послуг у ПриватБанку від 19.01.2012, укладено від імені ОСОБА_1 (а.с.6).

Тобто позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування прав та обов'язків між ПриватБаном та відповідачем в справі ОСОБА_3.

Згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не може припускати, що особа, з якої позивач просить стягнути заборгованість, та особа, з якою у позивача виникли кредитні відносини, є одна і та сама особа.

Оцінюючи надані представником позивача та відповідачем вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази неналежними, недостовірними та недостатніми, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При вирішенні справи по суті суд керується такими нормами права.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Представник позивача при зверненні до суду з позовною заявою керувався нормами зобов'язального права, які регламентують поняття зобов'язання, його виконання, припинення, відповідальність за його невиконання, обов'язковість договору та договір позики.

Оскільки судом не встановлено виникнення зобов'язання між «Приватбанком» та відповідачем, то суд при вирішенні спору не застосовує норми права, на які посилався представник позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1051, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: