Номер провадження: 22-ц/785/2888/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання земельних ділянок предметом іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_8,

встановила:

06.06.2017 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_9 та ОСОБА_8, про визнання земельних ділянок предметом іпотеки та скасування арештів із земельних ділянок, а саме:

-земельної ділянки №4/1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0476 га, кадастровий номер НОМЕР_1;

-земельної ділянки №4/1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0277 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Крім того, 09.06.2017 року позивач звернулась до суду з клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказані земельні ділянки (т.1, а.с.46-47).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2017 року заява представника позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову була задоволена (т.1,а.с.53-54).

В подальшому ОСОБА_5 уточнила свої позовні вимоги і окрім вищевказаних позовних вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 25.06.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., зареєстрований у реєстрі за № 221, щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0277 га (т.1, а.с.80-84).

Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що вищевказані земельні ділянки не були предметами іпотеки, заборон на їх відчуження не було, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року, з урахуванням ухвали того ж суду про внесення виправлень у рішення, позовні вимоги ОСОБА_11 були задоволені частково, та було визнано земельні ділянки за адресою АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0476 га та кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0277 га, предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2016 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-2794.

Визнано також недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.06.2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., зареєстрований у реєстрі за № 221, щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0277 га.

В іншій частині позову відмовлено (т.1, а.с.174-177).

Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2017 року були скасовані заходи забезпечення позову у вигляді арешту на вищевказані земельні ділянки, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2017 року (т.1, а.с. 192).

На зазначене судове рішення були подані апеляційні скарги, а саме: ОСОБА_7 від 18.08.2017 року (т.2, а.с.67-68), ОСОБА_8 від 19.08.2017 року (т.2, а.с.74-78), та ОСОБА_3 від 01.02.2018 року (т.2,а.с.212-215), в яких апелянти ставлять питанняпро скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з'явились лише представник скаржника ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6, інші учасники справи до суду не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засіданні (т.2, а.с.234, 247, 248). Третя особа ОСОБА_9 також повідомлена про час і місце судового засідання, оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання (1, а.с.57), не проживає (т.3, а.с.48-51).

Що стосується представника ОСОБА_8 - ОСОБА_13, яка діяла на підставі виданої довіреності (т.2, а.с.48), то вона неодноразово сповіщалась про час і місце судового засідання, однак, приймавши участь у суді першої інстанції (т.2, а.с.45-47), до суду апеляційної інстанції не з'явилась, про причини неявки колегію суддів не повідомила (т.2, а.с.110).

Зазначені обставини, а також те, що ОСОБА_13, як і її довіритель ОСОБА_8, були обізнані про розгляд справи в суді апеляційної інстанції значно тривалий, однак до суду не з'являлись, що в сукупності обставини свідчить про їх небажання приймати участь в судових засіданнях суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції з 03.08.2017 року (т.2, а.с.52), тобто більше 6 місяців, та всі особи належним чином усвідомлюють про те, що справа розглядається в суді апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представників ОСОБА_3 і ОСОБА_5, та за наявності у справі письмових доказів, без участі інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір №014/0027/82/67519, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 250 000 доларів США, строком до 08.11.2016 року (далі - Кредитний договір).

03.01.2007 року між вказаним банком та позичальником ОСОБА_9 було укладено додаткову угоду №1 до зазначеного Кредитного договору, згідно якої було змінено відсоткову ставку за користування кредитом.

Для забезпечення виконання умов вказаного Кредитного договору між ВАТ «Райффайзенбанк Аваль» та ОСОБА_7, як майновим поручителем ОСОБА_9, від імені якого діяв ОСОБА_8, було укладено договір іпотеки, посвідчений 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-2794.

Предметом іпотеки згідно вказаного іпотечного договору було домоволодіння АДРЕСА_2.

При укладенні вказаного договору іпотеки від імені ОСОБА_7 діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 26.10.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., за реєстровим № 2-2523. Вказаною довіреністю ОСОБА_8 було надано повноваження щодо передачі у іпотеку домоволодіння АДРЕСА_2, розпорядження всім іншим нерухомим майном ОСОБА_7, підписання від імені довірителя будь-яких документів, заяв, довідок тощо.

З цих підстав доводи заявників апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не наділяв повноваженнями свого брата ОСОБА_8 на передачу в іпотеку банку вищевказаного домоволодіння та на надання письмового зобов'язання щодо передачі у майбутньому в іпотеку земельної ділянки, на якій розміщений вказаний будинок, є безпідставними і такими, що спростовуються наявною у справі довіреністю, посвідченою 26.10.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., за реєстровим № 2-2523.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору іпотеки іпотекодавцем не була оформлена правовстановлююча документація на земельну ділянку під домоволодінням АДРЕСА_2.

У зв'язку з цим, договір іпотеки від 08.11.2006 року було укладено з умовою та зобов'язанням іпотекодавця у 6 місячний строк приватизувати вказану земельну ділянку та не пізніше 10 днів з моменту отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, передати землю в іпотеку, що підтверджується письмовим зобов'язанням іпотекодавця від 08.11.2006 року (т.1, а.с.161).

Також, 30.04.2009 року між банком та ОСОБА_7, як майновим поручителем ОСОБА_9, від імені якого діяв ОСОБА_8, було укладено договір про внесення змін до вищевказаного іпотечного договору, зареєстрований у реєстрі за №4-702.

Судом також встановлено, що 30 липня 2012 року на підставі рішення сесії Одеської міської ради від 23.12.2010 №256-VI, ОСОБА_7 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, 4/1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, площею 0,0753 га (т.1, а.с.6).

Однак, в порушення вищевказаного письмового зобов'язання, ОСОБА_7 вказану земельну ділянку, отриману у власність, в іпотеку не передав, та не повідомив іпотекодержателя про оформлення правовстановлюючої документації на земельну ділянку.

У подальшому, на підставі заяви ОСОБА_7, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., реєстровий номер 202 (т1, а.с.87), здійснено поділ вказаної земельної ділянки на дві, а саме на:

1)м. Одеса, провулок Університетський, земельна ділянка 4/1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0476 га;

2)м. Одеса, провулок Університетський, земельна ділянка 4/1, кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що розміри вказаних двох земельних ділянок повністю співпадають з розміром земельної ділянки, яка знаходиться під іпотечним житловим будинком, та яку ОСОБА_7 зобов'язався також передати в іпотеку, повністю спростовуються доводи скаржників про те, що вказані дві земельні ділянки, площею відповідно 0,0476 га та 0,0277 га, не є похідними від земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,0753 га, внаслідок її поділу.

В подальшому, земельна ділянка по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га, в порушення вищевказаного письмового зобов'язання, була відчужена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., за реєстровим номером 221 (т.1, а.с.85-86).

Таким чином, з урахуванням наявного у ОСОБА_7 письмового зобов'язання від 08.11.2006 року щодо передачі земельної ділянки під домоволодінням після її приватизації в іпотеку банку, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що земельні ділянки за адресою; АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0476 га, та кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га, які до їх розподілу мали один кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,0753 га, є предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, при чому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка).

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України в судовому рішенні від 8 грудня 2010 р. у справі № 6-50440св10.

За змістом ч. 3 ст. 110 ЗК України, поділ чи об'єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки.

Як було вказано вище, земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1 утворені поділом земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,0753 га, за адресою: м. Одеса, провулок Університетський, земельна ділянка 4/1.

Вказані обставини підтверджуються також заявою ОСОБА_7 про поділ відповідної земельної ділянки та технічними матеріалами щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0.0753, за вказаною адресою на дві окремі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив із того, що земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0476 га, в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га, є предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-2794.

З цих же підстав є необгрунтованими доводи апелянтів про те, що на земельній ділянці, яка була відчужена ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3, не існує будь-яких споруд, оскільки ця земельна ділянка виникла в результаті поділу земельної ділянки, яка, в свою чергу підлягала передачі в іпотеку, а тому розподілені її частки також є предметом іпотеки.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що право вимоги за Кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року та іпотечним договором, посвідченим 08 листопада 2006 року Петрушенко Т.А., державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794, на підставі договору відступлення права вимоги від 29.03.2017 року набуто позивачем ОСОБА_5 (т.1, а.с.19-21).

З цих підстав, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_5, в частині визнання вищевказаних земельних ділянок предметами іпотеки, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується іншої частини позовних вимог, а саме щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0277 га, від 25.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., зареєстрованого у реєстрі за № 221, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203).

Так, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Проте, іпотекодавцем ОСОБА_7 суду не надано доказів отримання згоди іпотекодержателя на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га, від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., за реєстровим номером 221 із ОСОБА_3

Судом першої інстанції також обгрунтовано встановлено, що свої зобов'язання за Кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 ОСОБА_9 не виконує, за ній наявна значна заборгованість, а саме:

- заборгованість за кредитом - 208 956, 06 дол. США;

- заборгованість за процентами - 242 766, 22 дол. США;

- заборгованість за пенею - 42 668 479, 84 дол. США.

Зазначені обставини встановлені також судовими рішеннями, а саме: рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2015 року (т.3, а.с.13-24). У зв'язку з цим, та у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник скаржника ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 посилався на вищевказані судові рішення і зазначав, що оскільки у відповідності до цих рішень іпотечним майном визнано лише домоволодіння № 4/1 по пров. Університетському в м. Одесі, без посилання на спірні земельні ділянки, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Так, дійсно на час ухвалення вказаних судових рішень вказані земельні ділянки не були предметами іпотеки, що і змусило позивача ОСОБА_5 звернутись до суду з даним позовом. З цих підстав суди у вищевказаних судових рішеннях не могли вказати, що спірні земельні ділянки є предметами іпотеки, оскільки вказані обставини є предметом саме цього судового спору.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін),

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Закону України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Іпотека є різновидом застави.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 25.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., за реєстровим номером 221, щодо відчуження земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею: 0,0277 га, по АДРЕСА_2, суперечить положенням чинного законодавства, вчинено без отримання згоди на це попереднього іпотекодержателя, з порушенням прав та законних інтересів іпотекодержателя, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, після внесення до державних реєстрів первинних записів про іпотеку, на предмети іпотеки, накладено арешти, а саме:

1)ухвалою суду, серія та номер: 522/25489/15-ц, виданий 28.12.2015, видавник: Приморський районний суд м. Одеси накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_2;

2)ухвалою суду, серія та номер: 522/25489/15-ц, виданий 28.12.2015, видавник: Приморський районний суд м. Одеси накладено арешт на земельну ділянку по АДРЕСА_2;

3)на підставі заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна, 2/1522/9924/11, 11.11.2011, видавник: Приморський районний суд м. Одеси, накладено арешт на 1/2 частину домоволодіння, адреса: АДРЕСА_2.

Враховуючи, що арешт 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, накладений ухвалою суду від 09.11.2011 року у межах справи №2/1522/9924/11, був скасований Приморським районним судом м. Одеси ухвалою від 27.11.2012 року, то зазначене рішення суду є підставою для внесення реєстратором відповідних відомостей до Реєстру про припинення обтяжень згідно ст.26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З цих підстав, та враховуючи, що скасування арештів здійснюється судом, який розглядає справу, суд відмовив в задоволенні позовних вимог, в частині скасування вищевказаних арештів.

Разом з тим, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 15.03.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко