АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 610/2035/17 Головуючий суддя І інстанції Храмцов В. Б.
Провадження № 22-ц/790/317/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

003 березня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Котелевець А.В., Швецової Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 610/2035/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки майна, що є спільній частковій власності, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року (суддя Храмцов В. Б.), -

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 01 серпня 2009 року по 06 березня 2015 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу, в період якого ними було придбано автомобіль «Volkswagen Т-4», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 162000 грн. та гірку-батут моделі «Прокатись» вартістю 54 000 грн. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ним та ОСОБА_2 визнано право власності на ? частку вказаного майна за кожним. Посилаючись на те, що спірне майно є неподільним, виділ частки в натурі та спільне користування ним є неможливим, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля «Volkswagen Т-4» в сумі 81 000 грн. та ? частини вартості гірки-батуту моделі «Прокатись» в сумі 27 000 грн., всього стягнути 108000 грн.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність у неї матеріальної можливості сплатити позивачеві компенсацію.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у спільній частковій власності, а саме ? частки вартості автомобіля «Volkswagen Т-4», 2001 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 81000 грн., та гірки-батуту моделі «Прокатись» розміром 11х6х7 у сумі 27000 грн., а всього у сумі 108000 грн. Припинено право власності ОСОБА_1 на ? частину вказаного майна та визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль та гірку батут в цілому. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1080 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначила, що свідоцтво про реєстрацію автомобіля знаходиться у позивача, вона жодним чином не перешкоджає йому користуватися спірним майном, ринкова вартість гірки становить 20000 грн., а не 54000 грн., як зазначив позивач, крім того, вона не має матеріальної можливості сплатити компенсацію.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що з 01 серпня 2009 року по 06 березня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти ними було придбано автомобіль «Volkswagen Т-4», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та гірку-батут моделі «Прокатись».

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право власності за кожним на ? частину вищевказаного майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що виділ у натурі частки із спільного майна та спільне користування ним є неможливим, а тому позивач має право на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості його частки в сумі 108 000 грн.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК).

Згідно з ч. 1-3 ст. 359 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, не дав належної оцінки доводам відповідача, яка заперечуючи проти задоволення позову зазначила, що вона не перешкоджає позивачеві користуватися спірним майном, її підприємницька діяльність припинена 15 серпня 2016 року, розмір її заробітної плати, яку вона отримує працюючи сторожем у Філії ГПУ «Шебелинкагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування» унеможливлює виплату грошової компенсації, крім того, вона не заперечує від припинення її права власності на спірне майна з отриманням відповідної грошової компенсації.

Оскільки матеріалами справи не доведено, що спроможність ОСОБА_2 виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та це становитиме для неї надмірний тягар, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений останньою за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1188 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільній частковій власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1188 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_3