Провадження №2/522/639/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні кладовкою, зобовязання демонтувати двері, стягнення моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В :

До суду 02.10.2017 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, згідно якого просила: зобовязати відповідача не чинити перешкоди у користуванні кладовкою у квартирі за адресою: м. Одеса, пл.. СоборнаАДРЕСА_1; зобовязати відповідача демонтувати двері в кладочці за вказаною адресою; стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона, ОСОБА_1, є власником 14/100 частки квартири за адресою: м. Одеса, пл.. СоборнаАДРЕСА_1. Квартира є спільною частковою власністю та складається з 10 житлових кімнат, загальна площа 310.6 кв.м., в тому числі житлова 211,1 кв.м., кладовка знаходиться в загальному користуванні всіх співвласників вищевказаної квартири. Проте, відповідачка як співвласник квартири самовільно (без згоди інших мешканців) зайняла приміщення вказаної кладовки, встановила там двері та закрила приміщення на замок. Посилалась на те, що відповідачка протиправно перешкоджає користуватися приміщенням загального користування та все це вже продовжується на протязі року. Вказувала, що неправомірними діями відповідачки їй було завдано моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, пережитих позивачкою переживаннях з приводу порушеного її права. Завдану моральну шкоду позивачка оцінює у розмірі 5000 грн..

Ухвалою суду від 03.10.2017 року провадження у справі будо відкрито. Розгляд справи 11.12.2017 року відкладався за клопотання відповідачки на 22.01.2018 року.

До суду 22.01.2018 року надійшли письмові заперечення ОСОБА_2, згідно яких вона позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що багато років мешкає у квартирі за адресою: м. Одеса, пл.. СоборнаАДРЕСА_1, ніяких сварок в їх комунальній квартирі ніколи не було допоки не зявилась нова сусідка позивачка за даною справою. Доводи позивачки вважає безпідставними та необґрунтованими, на теперішній час у спірній кладовці зберігається майно позивачки, проте їй мабуть мало місця, тому вона неодноразово чинить сварки та скандали з нею (відповідачкою) та іншими сусідами з цього приводу. Зазначила, що письмово порядок користування спірною кладовкою між співвласниками встановлено не було, оскільки в цьому не було необхідності, там зберігаються речі тих сусідів, які висловили бажання користуватись нею та складати там свої речі. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також вважає необґрунтованими: не зрозуміло, у чому саме полягає завдана моральна шкоди, чим це підтверджено їй також не зрозуміло.

До суду 23.02.2018 року надійшли письмові пояснення позивачки, згідно яких вказала, що з того час як їй подарували кімнату у квартирі до подачі позову до суду пройшов рік та на протязі всього часу вона неодноразово бажала владнати питання з приводу користування спірним приміщенням мирним шляхом. Проте, відповідачка посилалась на те, що підсобне приміщення приватизоване нею та ОСОБА_3, є їх власністю, але ніяких документів на право власності у них немає. Проте, вирішити це питання мирним шляхом не є можливим, більшість розмов переходило в конфлікти з образами, погрозами з боку відповідачки; деякі рази доходили майже до бійки. Факт не допуску до спірного приміщення підтверджується актом ЖЕКу.

До суду 16.02.2018 року надійшли письмові заперечення представника відповідачки ОСОБА_4 (на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 31.01.2018 року №73), згідно яких вказала, що за договором дарування від 06.10.2016 року, за яким ОСОБА_1 отримала у власність кімнату у квартирі №74, не вказано, що вона отримує у власність спірну кладовку, тому твердження позивачки з приводу того, що вона має право власності на спірне приміщення, представник відповідача вважає безпідставними. Факт завдання моральної шкоди також вважає недоведеним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 (по довіреності від 15.03.2018 року) та позивачка подані позовні вимоги підтримали та просили задовольнити за вказаними ними у позові обставинами. Позивачка пояснила, що у жовтні 2016 року стала власником кімнати у вказаній квартирі спільного заселення №74. Пізніше їй стало відомо про існування кладовки, яка є приміщенням загального користування, проте з боку відповідачки чиняться перешкоди у користуванні даним приміщенням. Мирно вирішити це питання не видається можливим. Вказувала, що чоловік відповідачки вигнав її сина зі спірного приміщення, коли той хотів поставити у кладовці металевий стіл та відділити їх метри приміщення. Посилалась на те, що чоловік відповідачки кожного разу погрожує їй, обзиває, через що вона постійно хвилюється, через переживання та конфліктну ситуацію вимушена лікуватись (два рази попадала до лікарні). Вхідні двері до кладовки завжди закриті на замок, тому вони не мають доступу до неї та просять демонтувати вказані двері. Перешкоди у вільному доступні та користуванні спірним приміщенням підтверджується актом КП «ЖКС Порто-Франківський». За вказаних обставин просили задовольнити позов. Син позивачки, який є також її представником, пояснив, що хотів зробити у кладовці з фанери деревяну шафу, щоб закривати шафу на ключ, і він відміряв їх частку, поставив так підпірну стійку, відвинув її на 25 см, де за проханням відповідачки закріпив її. Потім відповідачка забажала ще відсунути стіл, на що сині позивачки відмовився і відповідачка з чоловіком перестали пускати їх до кладовки, де залишились його будівельні матеріали, ключів від дверей у них немає.

Відповідачка та її представник у судовому заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 та просили відмовити у їх задоволенні. У минулих судових засіданнях відповідачка пояснила, що спірним приміщенням позивачка також користується та жодних перешкод з її боку немає. Двері до кладовки встановлені з 1960 1970 років, вона пропонувала позивачці та її сину взяти ключ від дверей кладовки, проте останні самі відмовились. Вона мешкає у квартирі з 1980 років, а сусідка ОСОБА_3 з 1967 року, дану кладовку було віддано у користуванні свекрові ОСОБА_3. Спірна кладовка складається з двох кімнат (10 кв.м. та 13 кв.м.) та за ці 10 кв.м. вона з дозволу ЖЕКа сплачує. Не заперечувала, що вхід до кладовки тільки один та ключ є тільки у неї та в сусідки; правовстановлюючих документів на спірне приміщення у неї та в іншої сусідки немає. У спірному приміщенні її син користується компютером, проте не мешкає там. Позивачка сама відмовилась вирішити це питання мирним шляхом. У судовому засіданні відповідачка зазначила, що дасть позивачці ключі від дверей, якщо її син погодиться відвинути стіл на 5 см. Вимоги в частині завдання моральної шкоди вони вважають необґрунтованими та недоведеними. Підтвердила наявність конфлікту з позивачкою з приводу користування кладовкою.

У період з 22.03.2018 року по 29.03.2018 року суддя перебувала у щорічній основній відпустці.

Дослідивши матеріал справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 358 ЦК України передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Відповідно до частини третьої цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У Рішенні Конституційного Суду України N 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків.

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до п.п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК способами захисту цивільних прав є, зокрема: - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становища, яке існувало до порушення.

Покладення обовязку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні субєктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1, є власником 14/100 частки квартири за адресою: м. Одеса, пл.. СоборнаАДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 06.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за №1299.

Відповідачка та її син ОСОБА_7 є співвласниками 85/2000 часток квартири за адресою: м. Одеса, пл.. СоборнаАДРЕСА_1, (площа кімнати становить 26,26 кв.м), що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрації права власності на нерухоме майно від 15.05.2009 року №22738233 та свідоцтвом про право власності від 28.01.2009 рік (а.с.30-32).

Відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі з 1989 року, про що свідчить довідка №176 (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію) від 21.12.2017 року.

Квартира №74 є квартирою спільного заселення та складається з 10 житлових кімнат, загальна площа 310.6 кв.м., в тому числі житлова 211,1 кв.м..

Згідно технічних паспортів на вказану квартиру, наданих позивачем та відповідачем, в ній є два підсобні приміщення №10 (заг. пл.. 10,0 кв.м.) та №17 (заг. пл.. 13,8 кв.м.).

За розглядом справи судом встановлено, що між сторонами виник конфлікт з приводу користування вказаними нежилих приміщеннями загального користування №10 (заг. пл.. 10,0 кв.м.) та №17 (заг. пл.. 13,8 кв.м.), які згідно технічного паспорту є підсобними (а.с.40-41, 9-10).

Факт існування спору з приводу користування спірними підсобними приміщеннями загального користування, а також факт того, що позивачка не має доступу до спірних приміщень підтверджується також актом, складеними представниками КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 22.03.2017 року, згідно якого вказано, що підсобними приміщеннями, площею 23,8 кв.м., користуються лише ОСОБА_2 та ОСОБА_3, іншим мешканцями квартири доступ до приміщень не надається.

Відповідачкою у судових засіданнях не заперечувався той факт, що ключ від дверей до кладовки є неї та іншої сусідки ОСОБА_3. Між тим, відповідних документів на особисте користування спірними приміщеннями з боку відповідачки до суду не надано.

Не визнання відповідачкою права позивачки на користування спірним підсобним приміщення кладовкою підтверджується також неодноразовими зверненнями, зокрема, позивачки до Портофранівського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області цього приводу.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд вбачає, що дійсно з боку відповідачки чиняться позивачці перешкоди у користуванні спірними приміщенням загального користування кладовкою (приміщеннями №10 (заг. пл.. 10,0 кв.м.) та №17 (заг. пл.. 13,8 кв.м.)), а тому позовні вимоги ОСОБА_1 у частині усунення перешкод спірним приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У частині вимог ОСОБА_1 у зобовязанні відповідачку демонтувати двері до кладовки суд відмовляє, оскільки судом не встановлено та позивачкою не доведено, що спірні двері були встановлені саме відповідачкою та остання відповідальне за їх встановлення. Також судом не встановлено необхідності у демонтуванні вказаних дверей, оскільки суд не вбачає, яким чином здійснення зазначених дій забезпечить захист прав позивачки.

У позові про відшкодування моральної шкоди суд відмовяє з наступних підстав.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 ч.2 ст.23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною третьою ст.386 ЦК передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Крім того, як розяснено в абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Виходячи з цього, позивачка не довела належним чином наявність моральних збитків, зазначених нею у позові, безпосередній причинний звязок між правопорушенням і заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування.

Доводи ж представника позивача суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст..4, 12, 76-81, 141, ч.2 ст. 247, 258-259, 265, 268, 280, 282, 284, 354 ЦПК України; ст. 64 ЖК України, ст..ст.15, 16, 23, 325, 328, 356, 382, 391, ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні кладовкою, зобовязання демонтувати двері, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1, проживає Одеська область, селище міського типу Саврань, вул. Шелковнікова, буд.17) усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2) право користування підсобним приміщенням - кладовкою ( пл.13,8 та 10,0 кв.м. позначеним на плані під літ. «17», «10») що входить до складу місць загального користування квартири АДРЕСА_2.

Відмовити ОСОБА_1 у зобовязанні демонтувати двері і стягнення моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 30.03.2018 року.

Суддя: Домусчі Л. В.