АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/443/18Головуючий по 1 інстанції Скляренко В.М. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Пономаренка В.В.

секретар: Торопенко Н.М.

за участю:

позивач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго»;

відповідач: ОСОБА_5;

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2017 року, ухваленого в складі судді Скляренко В.М., у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за теплопостачання, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, -

:

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що предметом діяльності ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Нарахування таких послуг здійснюється у відповідності до встановлених рішеннями Полтавської обласної ради тарифів.

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з централізованого теплопостачання в квартиру АДРЕСА_1, загальною опалювальною площею 29,9 кв.м.

Однак, зобов'язання щодо оплати послуг з теплопостачання, відповідач виконував частково, у зв'язку з чим, за період з 01 серпня 2011 року по 01 листопада 2014 року у відповідача утворилася заборгованість в сумі 3263 грн. 70 коп.

Крім того, вважає, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити вказану суму боргу із врахуванням індексу інфляції в сумі 546,39 грн. та трьох відсотків річних в сумі 159,93 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_5 за користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за отримані послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних всього в сумі 3970,02 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування зустрічного позову вказує, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» безпідставно звернувся до нього з позовом про стягнення боргу, оскільки знав, що він не є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідно і не отримував ніяких послуг з теплопостачання.

Просив, визнати дії ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» незаконними та стягнути з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»на його користь моральну шкоду в розмірі 60000 грн.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження із основним позовом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2017 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 2146,43 грн., 3% річних в сумі 136,69 грн. та інфляційні в сумі 413,88 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом неправильно встановлені обставини справи, що мають значення для її вирішення, порушені норми матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення.

Вказував, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що є обов»язковою підставою для скасування рішення. Суд першої інстанції в порушення норм матеріального права не застосував до даних правовідносин закон, який підлягає застосуванню. Вказував, що він фактично проживає в м. Черкаси, а тому не є споживачем теплової енергії в АДРЕСА_2. Також вказує, що позивач за основним позовом не довів, що він є власником АДРЕСА_2, оскільки в матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ, а тому обов»язок по сплаті комунальних послуг на нього не може бути покладений.

19 лютого 2018 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Посилався на те, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з теплопостачання мешканцям будинку АДРЕСА_1, в тому числі мешканцям кв. 49. Вказує, що ОСОБА_5 в період з 12 серпня 2011 року по 30 серпня 2013 року був зареєстрований за даною адресою, а тому користувався в цей період комунальними послугами, що надавалися.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VІІІ "Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає в повній мірі зазначеним вище вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 12 серпня 2011 року по 30 серпень 2013 року в сумі 2146,43 грн., 3% річних в сумі 136,69 грн. та інфляційні в сумі 413,88 грн., враховуючи, що ОСОБА_5 знявся з реєстрації у вказаній квартирі з 30 серпня 2013 року.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що при розгляді справи не встановлено безпідставності звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_6 з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та завдання останньому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що вартість житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» затверджені постановою Національної комісії регулювання енергетики України від 14 грудня 2010 року №1773 «Про затвердження тарифу на теплову енергію ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та введені в дію з 01 січня 2011 року рішенням Полтавської обласної ради від 01 лютого 2011 року (т.1 а.с. 9).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_5, його місце проживання з 12 серпня 2011 року зареєстровано за адресою АДРЕСА_1. Також, вбачається, що з 30 серпня 2013 року ОСОБА_5 знято з реєстрації за даною адресою (т.1 а.с. 63).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 15 липня 2014 року, вбачається, що відсутня інформація щодо наявності майна за ОСОБА_5 (т.1 а.с.64-65).

Згідно довідки (випускової книги про склад сім»ї та прописку) Госпрозрахункової житлово - експлуатаційної дільниці № 15 від 13 серпня 2018 року, вбачається що ОСОБА_5 постійно проживає в м. Полтава та прописаний в АДРЕСА_3 з 23 квітня 2004 року (т.1 а.с. 166).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 - відсутні (т.1 а.с.205).

Згідно відповіді КП «Полтавське міське бюро технічної інвентаризації» Полтавської міської ради № 15/1 від 10 серпня 2016 року, яке проводить державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно з травня 2016 року, в останнього відсутня інформація щодо реєстрації права власності, яка проводилася на паперових носіях (до впровадження електронних носіїв) (т. 1 а.с. 216).

Згідно відповіді ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 07 листопада 2016 року, відомості щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1, відсутні (т.1 а.с. 233 ).

Згідно відповіді Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради від 01 листопада 2016 року, відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 235).

Відповідно до відомостей адресно - довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС в Полтавській області вбачається, що ОСОБА_5 був знятий з реєстрації 30 серпня 2013 року за адресою кв. АДРЕСА_1 та вибув до м. Черкаси.

Відповідно до відомостей адресно - довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС в Черкаській області вбачається, що місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано 14 вересня 2013 року в АДРЕСА_4 (т.1 а.с.218).

Відповідно до статті 67 Житлового Кодексу України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 64, 65 Житлового Кодексу України передбачено обов'язок споживача своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За положеннями статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах. При цьому, пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону передбачено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Вказана норма закріплена і у статті 24 Закону України «Про теплопостачання», в якій зазначено, що основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Однак, відсутність договірних відносин не звільняє споживача від оплати фактично отриманих ним послуг, оскільки саме на споживача покладено обов'язок по укладенню договору на надання житлово-комунальних послуг, в тому числі і послуг з теплопостачання.

Згідно статті 625 Цивільного Кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно взяв до уваги довідку ГЖЕД від серпня 2011 року, відомості від 18 грудня 2014 року та дані паспорта ОСОБА_5 (т.1 а.с. 4,13), з яких вбачається що відповідач з 12 серпня 2011 року по 30 серпня 2013 року був зареєстрований в АДРЕСА_1. Також, в своєму запереченні на позовну заяву від 16 лютого 2016 року ОСОБА_5 вказує, що він дійсно був зареєстрований з 12 серпня 2011 року по 30 серпня 2013 року у вказаній квартирі, як квартирант, без укладення письмового договору, але з 30 серпня 2013 року був вимушений знятися з реєстрації місця проживання та зареєструватися в м. Черкасах. (т.1 а.с. 153-154). Тобто з наданих заперечень, вбачається, що ОСОБА_5 фактично визнає, що він в даний період був споживачем послуг з теплопостачання, які надавалися позивачем.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги вірно вказав період за який виникла заборгованість за послуги з теплопостачання, а саме з 12 серпня 2011 року по 30 серпня 2013 року в загальній сумі 2146 грн. 43 коп., так як з 30.08.2013 року ОСОБА_5 знявся з реєстрації у вказаній квартирі.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в частині стягнення 3% річних в сумі 136,69 грн. та інфляційних в сумі 413,88 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено безпідставності звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та завдання останньому моральної шкоди.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта у своїй скарзі на те, що судом першої інстанції не застосував норми закону, що підлягають до застосування в даних правовідносинах, а саме статтю 1 Закону України «Про теплопостачання» та ч. 3 Постанови КМУ «Про правила користування тепловою енергією», посилаючись на те, що споживач теплової енергії є фізична особа, яка є власником будівлі, яка використовує теплову енергію згідно договору, яким в свою чергу ОСОБА_5 не являється. Однак, із змісту самого рішення вбачається, що суд першої інстанції вказував, що при розгляді справи не доведено належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_5 є власником квартири, а тому стягнув кошти як за оплату фактично отриманих ним послуг, як користувач послуг.

Відповідно до положень частини третьої стаття 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов»язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 про дату, час та місце засідання, а саме 04 квітня 2017 року в 12.00 годин за адресою АДРЕСА_5, був повідомлений належним чином, а саме з направленням за вказаним ним місцем проживання рекомендованого листа, який останнім отриманий не був та був повернутий на адресу суду по причині незапиту адресатом та за закінченням строку зберігання (а.с. 44 т.2). Із матеріалів справи вбачається, що аналогічним чином ОСОБА_5 був повідомлений про судові засідання, які призначались на 18 травня 2017 року (а.с. 26 т. 2), 18 липня 2017 року (а.с. 36-37 т. 2), однак дані повідомлення також були повернуті на адресу суду в зв»язку з їх не запитом адресатом та закінченням строків зберігання.

Враховуючи, що про дату, час та місце засідання суду ОСОБА_5 повідомлявся судом першої інстанції належним чином, вручення повідомлення не відбулося з його вини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з підстав визначених пунктом третім частини третьої статті 376 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 Цивільного процесуального Кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2017 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за теплопостачання, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає за виключенням випадків визначених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

В.В. Пономаренко

Повний текс постанови складений 04 квітня 2018 року.