Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 209/7097/14-ц

провадження № 61-5274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Абонент ХХІ»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В. від 03 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Абонент ХХІ», орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району, про визнання часток співвласників, вселення, виселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 липня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб було розірвано 18 березня 2011 року.

Також ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, зазначає, що їй та ОСОБА_5 у рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01 червня 2001 року.

Зазначала, що після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_5 виникли неприязні стосунки, у зв'язку із чим вона вимушена разом із неповнолітньою донькою виїхати із спірної квартири, оскільки останній перешкоджав їм користуватися вказаним житловим приміщенням.

Крім того, вказувала, що на даний час ОСОБА_5 встановив у вищезазначеному житлі нові вхідні двері та мешкає з іншою дружиною ОСОБА_6 та її неповнолітньою дитиною ОСОБА_7, які заселилися в указану квартиру без її згоди, чим продовжує перешкоджати їй із неповнолітньою донькою ОСОБА_4 проживати та користуватися належним їй житлом.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, просила визначити, що їй та ОСОБА_5 на праві приватної власності належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 кожному, усунути перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою, виселивши із зазначеного житлового приміщення ОСОБА_6 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_7, а також вселити її у вказане житлове приміщення разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_4 та визначити порядок користування спірним нерухомим майном, виділивши їй разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користування одну ізольовану кімнату, житловою площею 19, 0 кв. м, а ОСОБА_5 у користування ізольовану кімнату, площею 11, 5 кв. м у вказаному житлі, при цьому коридор, кухню, ванну кімнату та вбиральню у залишити у їх спільному користуванні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Замкової Я. В. від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, задоволено частково. Визначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної власності належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 кожному. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, виселивши із зазначеного житлового приміщення ОСОБА_6 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та вселено ОСОБА_3 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначено порядок користування зазначеною квартирою шляхом виділення ОСОБА_3 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користування ізольовану кімнату, житловою площею 19, 0 кв. м, а ОСОБА_5 у користування ізольовану кімнату, площею 11, 5 кв. м, залишивши коридор, кухню, ванну кімнату та вбиральню у їх спільному користуванні. В іншій частині позовуОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу та її неповнолітній доньці ОСОБА_4 з боку відповідачів чиняться перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном; виходячи з принципу рівності часток ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спільній частковій власності, місцевий суд вважав правильним встановити, що їм належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 кожному, а враховуючи відсутність згоди співвласника ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_6 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_7 до спірного житлового приміщення також допустити примусове виселення із нього останніх; запропонований позивачем порядок користування зазначеною двокімнатною квартирою не порушить прав співвласника ОСОБА_5, оскільки позивач разом із спільною з ОСОБА_5 донькою займуть більшу кімнату, а у користуванні останнього залишиться менша кімната площею 11, 5 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 рокурішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року у частині задоволення вимог позову ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,про визначення належностіїй та ОСОБА_5 по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 кожному та порядку користування зазначеним житловим приміщенням скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимогОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,відмовлено, а також змінено у частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що запропонований позивачем порядок користування спірним житловим приміщенням неможливо встановити без порушення прав іншого співвласника - ОСОБА_5 відповідно до належних їм сторонам часток у праві спільної часткової власності; спір щодо визначення розміру часток сторін в указаній квартирі, з огляду на чинний та ніким не оскаржений договір дарування, відсутній.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона має право на 1/2 частку квартири№ АДРЕСА_1, так як спірне нерухоме майно подаровано їй таОСОБА_5 у рівних частках. У зв'язку з тим, що між нею та ОСОБА_5 не досягнуто згоди щодо порядку користування зазначеною квартирою, такий порядок повинен бути встановлений судом. Запропонований нею варіант визначення порядку користування не порушує прав іншого співвласника.

28 жовтня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

27 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, яке мотивовано тим, що вона не відповідає вимогами статті 325 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент її подачі, а також зазначено про те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права та правові підстави для його скасування відсутні.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Абонент ХХІ», орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району, про визнання часток співвласників, вселення, виселення та визначення порядку користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної власності у рівних частках належить квартира АДРЕСА_1. Право власності виникло на підставі договору дарування від 01 червня 2001 року (а. с. 14).

Крім того, встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 29 березня 2011 року (а. с. 17).

Під час вказаного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Вищеперелічені особи, включаючи неповнолітню дитину, зареєстровані у спірному житловому приміщенні (а. с. 12, 18, 116).

Також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживають дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та її неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані за іншою адресою (а. с. 122, 141).

Судами з'ясовано, що між сторонами у справі виникли неприязні стосунки, внаслідок чого дійти згоди щодо визначення порядку користування спірним житловим приміщенням у добровільному порядку вони не можуть.

Квартира АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, складається із двох житлових кімнат площами 19, 0 кв. м і 11, 5 кв. м, кухні площею 8 кв. м, ванної кімнати площею 2, 6 кв. м, вбиральні площею 1, 6 кв. м, коридорів площами 3, 0 кв. м і 3, 9 кв. м та лоджії площею 4, 1 кв. м (а. с. 15-16).

За змістом статей 21, 24, 41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору.

За змістом частини першої статті 358 ЦК України, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників, лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом.

Визначальним для виділу частки майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»).

Місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1,у рівних частках, а у договорі не було зазначено їх конкретних величин, дійшов правильного висновку про можливість у судовому порядку здійснити дробове визначення ідеальних часток співвласників, а саме по 1/2 частці за кожним, з огляду на заявлення таких позовних вимог. Судом першої інстанції враховано, що при визначенні спору про визначення порядку користування цим житловим приміщенням, визначальним є розмір часток співвласників.

Вказані обставини залишися поза увагою суду апеляційної інстанції, у зв'язку із чим його висновок про відмову у позові ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, у цій частині, лише з огляду на те, що є дійсним та не оспорений договір дарування, є необґрунтованим.

Також суд першої інстанції, достовірно встановивши вищевказані обставини, обґрунтовано виходив із необхідності встановити саме запропонований ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, порядок користування приміщеннями квартири між її співвласниками з урахуванням належних кожному з них часток та обставин справи, а зокрема, що їх спільна неповнолітня донька проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд залишив спір сторін невирішеним. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що спірна квартира складається із двох житлових кімнат, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, просила виділити їй у користування кімнату, площею 19, 0 кв. м, а відповідачу кімнату, площею 11, 5 кв. м, при цьому допоміжні приміщення квартири залишити у загальному користуванні. Виходячи із принципу рівності часток, кожному із співвласників припадає по 15, 25 кв. м житлової площі квартири, отже позивачу як співвласнику спірної квартири судом першої інстанції виділена у користування кімната, площа якої перевищує ідеальну частку на 3, 75 кв. м. Виділенням ОСОБА_5 у користування житлової кімнати, яке є меншою по відношенню до ідеальної частки на 3, 75 кв. м, право власності останнього на 1/2 частку квартири не порушується і не обмежується. Порядок користування двокімнатною квартирою, визначений судом першої інстанції з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4, місце проживання якої зареєстроване у цій квартирі, із несуттєвим відступом від рівності часток, є таким, що визначений правильно.

Місцевий суд, встановивши повно і всебічно обставини справи й визначивши правовідносини, зумовлені встановленими обставинами, правильно застосував правові норми та ухвалив законне й справедливе рішення у цій частині, обґрунтовано зазначивши про те, що такий порядок користування спільним майном не порушить прав ОСОБА_5 та спірні правовідносини не стосуються поділу квартири в натурі, у зв'язку із чим, в даному випадку можливо відійти від ідеальних часток.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, щодо визначення часток сторін у спірній квартирі та порядку користування цим житловим приміщенням із залишенням в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.

У решті судові рішення не оскаржуються, відтак, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4,про визначення належності їй та ОСОБА_5 по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 кожному та визначення порядку користування квартирою, що знаходиться АДРЕСА_1 скасувати. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року в цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк
С. Ф. Хопта