Дата документу 26.03.2018
ЄУ № 420/2054/17
Провадження №2/420/171/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2018 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Рожкової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному житловому будинку крім неї також зареєстровані її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , невістка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 15.06.2017 шлюб між сином позивача ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 було розірвано. З травня 2017 року ОСОБА_2 з дітьми не проживають за вищезазначеною адресою, в добровільному порядку вони з місця реєстрації знятися не бажають, оскільки вони виїхали з села та їх місцезнаходження на даний час їй невідомо. Позивач також зазначила, що її звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав, оскільки на даний час вона має намір оформити субсидію на оплату житлово комунальних послуг, але оскільки в її будинку зареєстровані особи, які не проживають за даною адресою, це значно звужує обсяг її прав та може вплинути на розмір призначеної субсидії, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22.12.2017 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.01.2018.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17.01.2017 було відкладено підготовчий розгляд справи до 19.02.2018.

Підготовче провадження у справі було закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 19.03.2018 ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 19.02.2018.

В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, в позовній заяві просила розглянути справу без її участі у зв`язку з похилим віком та тяжким станом здоров`я.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.

Представник третьої особи, Служби у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області, ОСОБА_6 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує.

В письмових поясненнях, які надійшли до суду 12.03.2018, представник третьої особи зазначив, що ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають на території Новопсковського району Луганської області з серпня 2017 року. Відповідно до договору найму (оренди) житла від 30.10.2017, засвідченого виконавчим комітетом Зіньківської міської ради Полтавської області, громадянка ОСОБА_2 уклала договір найму (оренди) житла з громадянкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до якого ОСОБА_7 передала ОСОБА_2 в тимчасове платне користування будинок в місті Зіньків Полтавської області. Договір найму (оренди) житла дійсний до 30.04.2018. Згідно з актом встановлення факту проживання від 05.10.2017 будинок, що розташований в місті Зіньків Полтавської області, орендує ОСОБА_2 , яка проживає в будинку разом з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Отже, на теперішній час малолітні діти не мають іншого місця реєстрації, місця проживання ніж за місцем проживання батька ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 не працює, зареєстрована як безробітна в Зіньківському районному центрі зайнятості (Полтавська область) з 30.08.2017 (довідка з Зіньківського районного центру зайнятості від 26.01.2018 № 199).

Представник третьої особи також зазначив, що зняття з реєстрації місця проживання малолітніх дітей без реєстрації за іншим місцем проживання суперечитиме Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме ст. 12, у якій зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Питання про зняття з місця реєстрації громадянки ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Новопсковській райдержадміністрації (протокол № 3 від 22.02.2018), на якому членами комісії одноголосно було вирішено, що зняття з місця реєстрації дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушує житлові права дітей, оскільки мати ОСОБА_2 не має власного житла, проживає на зйомній квартирі, тобто інше житло для реєстрації дітей відсутнє.

В зв`язку з вищезазначеним, служба у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши докази, представлені позивачем на виконання вимог ст.81 ЦПК України, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2006 серії ВЕА №092822 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 04.09.2006 (а.с.8,9).

Згідно довідки №1682, виданої Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області від 14.11.2017, за вказаною вище адресою також зареєстровані син позивача ОСОБА_5 , 1980 року народження, а також його колишня дружина ОСОБА_2 , 1983 року народження, та онуки позивача - ОСОБА_4 , 2010 року народження, та ОСОБА_3 , 2005 року народження (а.с.17).

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 15.06.2017 (справа ЄУ №420/646/17) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано. Рішення набрало законної сили 05.07.2017 (а.с.15), що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній справі.

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 05.05.2006 Відділом РАЦС Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис №53 від 23.09.2005, свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом ДРАЦС Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис №15 від 19.11.2010, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно акту підтвердження проживання Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області від 16.11.2017 ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 дійсно зареєстровані на території Новорозсошанської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживають за вказаною адресою з травня 2017 року (а.с.16).

Як вбачається з договору найму (оренди) житла від 30.10.2017, засвідченого виконавчим комітетом Зіньківської міської ради Полтавської області, громадянка ОСОБА_2 уклала договір найму (оренди) житла з громадянкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до якого ОСОБА_7 передала ОСОБА_2 в тимчасове платне користування будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Договір найму (оренди) житла дійсний до 30.04.2018.

Згідно з актом встановлення факту проживання від 05.10.2017 ОСОБА_2 та малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в зазначеному вище будинку з 02.09.2017.

В письмових поясненнях ОСОБА_2 від 31.01.2018, наданих начальнику служби у справах дітей Новопсковської РДА Луганської області 31.01.2018, відповідач зазначила, що фактично вона з дітьми не проживає з листопада 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , та з листопада 2016 року по серпень 2017 року вона проживала у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 , а в серпні 2017 року вони виїхали до Полтавської області.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ст.ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати

інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Як вбачається з п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.1985, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на даний час не є членом сім`ї позивача, понад шість місяців вона фактично не проживає у спірному домоволодінні, і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявила. Договірні відносини між позивачем та відповідачем з приводу винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником.

З приводу визнання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є зокрема місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Також, як вбачається з ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Судом встановлено, що шлюб між батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано, діти залишили постійне місце проживання разом з матір`ю, при цьому суду не надано будь-яких достовірних даних про те, що вони залишили місце проживання під примусом, або з підстав, що не залежали від їх волі та бажання залишитися проживати саме за вказаною адресою.

Будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не належить одному з батьків, втрата права користування даним житловим приміщенням відповідачів не створює юридичних наслідків для дітей.

Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч.3 ст. 29 ЦК України. Право малолітньої особи на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків, на яких відповідно до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.

Представник третьої особи в письмовому запереченні зазначає, що зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування.

В даному випадку діти не є сиротами та не визнані дітьми, позбавленими батьківського піклування, тому застосування Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» є недоречним, так як згідно преамбули даного закону цей Закон визначає загальні засади соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, забезпечує правове регулювання відносин у суспільстві, які спрямовані на реалізацію бездомними особами і безпритульними дітьми прав і свобод, передбачених Конституцією та законодавством України, створює умови для діяльності громадських та благодійних організацій, що працюють у сфері соціального захисту населення.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з травня 2017 року, а з серпня 2017 року вона вибула на постійне місце проживання в інший регіон, що підтверджується матеріалами справи, вона з дітьми була відсутня за даною адресою понад шість місяців, а доказів щодо поважності причин відсутності суду не надала, суд вважає, що з вересня 2017 року ОСОБА_2 нехтує своїм обов`язком зареєструвати своє фактичне місце проживання у встановленому законом порядку та порушує права позивача на вільне володіння своїм житлом, суд вважає відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 як відповідач та як законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відзиву на позов та доказів на його підтвердження суду не надала, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно із ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. За вимогами ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи (так само й зняття з реєстрації) здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На теперішній час реєстрація місця проживання здійснюється органами місцевого самоврядування.

При цьому, задовольняючи позовну вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, суд не вправі вирішувати питання щодо зняття відповідачів з реєстрації, оскільки реєстрація осіб за певним місцем проживання або зняття з реєстрації не входить до компетенції суду. Зняття осіб з реєстрації проводиться відповідним органом на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.

Суд виходить з вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, який просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 11-13, 263-265, 273, 354 - 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації,задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , іпн. НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області.

Повний текст рішення складено 26.03.2018.

Суддя О.С. Стеценко