Дата документу 16.03.2018
ЄУ № 420/849/17
Провадження №2-к/420/2/18
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2018 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Рожкової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков матеріали клопотання ОСОБА_1 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

До Новопсковського районного суду Луганської області 07.06.2017 з Головного територіального управління юстиції у Луганській області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій формі у розмірі 13259 рублів щомісячно на кожну дитину, починаючи з 07.11.2016, до повноліття дитини.

ОСОБА_5 районного суду Луганської області від 07.06.2017 вих.№420/849/17/3439/2017 ОСОБА_2 було повідомлено про надходження зазначеного клопотання і запропоновано у місячний строк подати можливі заперечення проти даного клопотання.

06.07.2017 на адресу суду надійшло заперечення ОСОБА_2 проти визнання рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 у звязку з тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи про стягнення з неї аліментів та не мала можливості прийняти участь у розгляді справи мировим суддею судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк міста Москви. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням мирового судді, вважаючи його незаконним, необгрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм процесуального права, нею в строк, передбачений чинним законодавством ОСОБА_6 Федерації, було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 07.07.2017 клопотання ОСОБА_1 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 було призначено до розгляду.

Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, 27.02.2018 надала до суду додаток до заперечень, в якому зазначила, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки вона не була повідомлена про розгляд справи про стягнення з неї аліментів та не мала можливості прийняти участь у розгляді справи мировим суддею судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк міста Москви. Ухвалою Троїцького районного суду м. Москви від 08.11.2017 її апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк міста Москви від 05.12.2016 без змін. ОСОБА_2 звернула увагу на те, що протягом розгляду її апеляційної скарги судом неодноразово було порушено порядок повідомлення її про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується наступним:

1) перше засідання по розгляду апеляційної скарги було призначено на 13 червня 2017 року, однак про це їй стало відомо лише 21 червня 2017 року з повідомлення мирового судді судової ділянки № 437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви ОСОБА_7 № 2-392/16 від 06 червня 2017 року про направлення апеляційної скарги на розгляд Троїцького районного суду м. Москви;

2) друге засідання по справі було призначено на 28 червня 2017 року, а повістка про виклик до суду надійшла на її поштову адресу лише 29 червня 2017 року, тобто вже після проведення судового засідання;

3) про наступні судові засідання її взагалі не було повідомлено судом, про що свідчать дані поданих нею клопотань про відкладення розгляду справи;

4) враховуючи значну територіальну віддаленість суду від її фактичного місяця проживання на території іншої країни, до Троїцького районного суду м. Москви нею неодноразово подавалися клопотання про необхідність забезпечення її участі у розгляді справи шляхом використання систем відеоконференцзвязку через Новопсковський районний суд Луганської області. Однак, з невідомих причин вказані клопотання взагалі були проігноровані судом, адже ні на її поштову адресу, ні на адресу Новопсковського районного суду Луганської області не надходило жодних рішень або повідомлень з вказаного питання.

Також ОСОБА_2 зазначила, що судові повістки від 14 листопада 2016 року та 25 листопада 2016 року надсилалися на поштову адресу, яка нібито була останньою відомою суду адресою місця проживання ОСОБА_2, однак рішення суду, винесене 05 грудня 2016 року, було відправлене мировим суддею на іншу адресу, а саме на адресу її фактичного місця проживання: Україна, Луганська область, Новопсковський район, смт.Новопсков, вул.Магістральна, буд. 270 В, кв. 20, що підтверджується копією повідомлення про відправлення рішення суду з конвертом.

Вищевказане, на думку ОСОБА_2, свідчить, що дійсна адреса її місця проживання все ж таки була відома мировому суді, але з необгрунтованих мотивів вона була прийнята до уваги мировим суддею лише на час відправлення судового рішення.

В силу ч. 5 ст. 467 ЦПК України неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Суд вважає за можливе розглянути клопотання без участі ОСОБА_2 відповідно до ч. 5 ст. 467 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду врегульовані нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, яка ратифікована Україною 10.11.1994, Законом України «Про міжнародні договори України», Конституцією України, Цивільним процесуальним кодексом України.

В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами-членами Співдружності Незалежних держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої є Україна і ОСОБА_6 Федерація, яка була ратифікована Верховною Радою України із застереженнями, Україна взяла на себе зобовязання визнавати і виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції.

Частиною 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Цивільним процесуальним кодексом України.

Судом встановлено, що рішенням мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви ОСОБА_6 Федерації від 05.12.2016 по цивільній справі №2-392/16 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі у розмірі 13259 рублів, що відповідає 1 (одній) величині прожиткового мінімуму на дітей, установленій у м. Москві, щомісячно, починаючи з 07 листопада 2016 року і до 14 травня 2031 року, з наступною індексацією пропорційно зростанню величини прожиткового розміру для відповідної соціально демографічної групи населення; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі у розмірі 13259 рублів, що відповідає 1 (одній) величині прожиточного мінімуму на дітей, установленій у м. Москві, щомісячно, починаючи з 07 листопада 2016 року і до 15 серпня 2033 року, з наступною індексацією пропорційно зростанню величини прожиткового розміру для відповідної соціально демографічної групи населення; стягнуто з ОСОБА_2 в дохід бюджету м. Москви державне мито у розмірі 150 рублів (а.с. 4-5).

В рішенні зазначено, що ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, повідомлена про дату та місце розгляду справи, заперечень не надала, не повідомила суд про поважні причини неявки і не просила розглянути справу без її участі (а.с.4).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське і Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 по цивільній справі №2-392/16 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів (а.с.17-18).

Ухвалою Троїцького районного суду м. Москви від 08.11.2017 по справі №11-58/17 рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське і Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення (а.с.63-66).

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

В п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Відповідно до міжнародних договорів України суд відмовляє у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду у випадках, коли: згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої постановлено рішення, воно не набрало законної сили, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набрання законної сили; відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд; у справі між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав на території Договірної Сторони, де має бути визнано й виконано рішення, вже було постановлено рішення, що набрало законної сили, або установою цієї Договірної Сторони раніше було порушено провадження, або ж є визнане рішення суду третьої держави; згідно з положеннями даного міжнародного договору, а в не передбачених ним випадках згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано й виконано, справа належить до виключної компетенції її установи, спір вирішено не компетентним судом; відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі про договірну підсудність; закінчився строк давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз'яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Як вбачається з довідки мирового судді судової ділянки № 437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви справа №2-392/16 була розглянута за останнім відомим суду місцем проживання відповідача ОСОБА_2 14.11.2016 відповідачу ОСОБА_2 направлені копія позовної заяви і судова повістка про дату підготовки справи до судового розгляду на 24.11.2016 о 09 год. 30 хв. за останнім відомим місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, мікрорайон «В»АДРЕСА_1, згідно бланку повідомлення про прибуття ОСОБА_2 до місця перебування. 25.11.2016 відповідачу ОСОБА_2 була направлена судова повістка про дату судового розгляду на 05.12.2016 о 14 год. 30 хв. за зазначеною вище адресою (а.с.6).

Конверти з зазначеними вище судовими документами повернулися до суду з позначкою «не проживає». При цьому адреса отримувача на конверті зазначена: «Москва, Троицк, Парковый пер., д. 6 помещ кв. 44, 108841» (російською мовою) (а.с.7-8).

Як вбачається з бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина, строк перебування ОСОБА_2 ОСОБА_6 Федерації вказаний до 24.07.2016, адреса прибуття: м.Москва, м.Троїцьк, мікрорайон «В», буд. 6, к.в 44 (а.с.9).

Отже, відповідач була викликана до суду за іншою адресою, що не відповідає адресі її фактичного місця перебування, а суду на час розгляду справи (листопад грудень 2016 року) було відомо, що строк перебування відповідача ОСОБА_2 в ОСОБА_6 Федерації сплинув 24.07.2016.

Постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження ВСП по Троїцькому АО управління Федеральної служби судових приставів по Москві №77042/17/756507 від 07.02.2017 було встановлено, що виконавчий документ предявлений не за місцем здійснення виконавчих дій та відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № ВС №069001940 від 05.12.2016, виданого Судовою дільницею №437 Троїцького судового району м.Москви по справі №2-392/16, який набрав законної сили 07.02.2017, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей.

В зазначеній постанові вказана адреса боржника ОСОБА_2: АДРЕСА_2 (а.с.10).

В запереченні на клопотання від 06.07.2017 та додатку до заперечень від 27.02.2018 ОСОБА_2 зазначила, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи мировим суддею судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк міста Москви, так як 27.12.2016 вона отримала рішення по справі №2-392-16 про стягнення з неї аліментів, з якого вона вперше дізналася про наявність судової справи, що підтверджується конвертом, датованим 09.12.2016, де адреса ОСОБА_2 зазначена: АДРЕСА_3 (а.с.22).

Крім того, під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 в Троїцькому районному суді м. Москви ОСОБА_6 Федерації ОСОБА_2 отримувала судові повістки вже після проведення судових засідань, судом були проігноровані її клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції.

Хоча в ухвалі Троїцького районного суду від 08.11.2017 у справі №11-58/17 і було встановлено, що мировим суддею були здійснені всі заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи, зазначене, на думку суду, спростовується матеріалами справи.

Відповідно до п. с ч. 1 ст. 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписана 23.11.2007, дата набрання чинності для України 01.11.2013, до заяви про визнання та виконання відповідно до статті 23 або статті 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з'явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно п. ii ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», до клопотання додаються: документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена

Положеннями ч. 6 ст. 467 ЦПК України передбачено, що розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України однією з підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є та обставина, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи. Тобто якщо до клопотання не був доданий документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, і яка не брала участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, є підставою для відмови у задоволенні цього клопотання.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не була присутньою при постановленні рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м.Москви від 05.12.2016 у звязку з тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи про стягнення з неї аліментів та в матеріалах справи відсутні відомості про її належне повідомлення щодо часу та місця розгляду заяви, так як вона була повідомлена за неналежною адресою, на час розгляду справи суду було відомо, що строк перебування ОСОБА_2 в країні сплинув ще до початку розгляду справи, доручення про вручення судових документів та виконання окремих процесуальних дій у відношенні ОСОБА_2 на території України не предявлялося, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись ст. ст. 53, 55 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах держав членів СНД від 22.01.1993, ст.ст.260-261, 352, 354, 467, п. 2 ч. 2 ст. 468, ст. 469 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 16.03.2018.

Суддя: О.С. Стеценко