АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 638/8092/16-ц Головуючий І інстанції - Шишкін О.В.
Провадження № 22ц/790/276/18 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлаки І.В.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року (суддя Шишкін О.В.) у цивільній справі № 638/8092/16-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

встановив:

17.05.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 45026,83 дол. США, що за курсом НБУ складає 1183305,09 грн. та судовий збір у розмірі 17749,58 грн..

В обґрунтування вказаних вимог посилалося на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 18 вересня 2006 року укладено кредитний договір №НАЕDAU08950002, до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 14463,98 дол. США на придбання автомобілю з терміном повернення 16.09.2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору від 18.09.2006 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 18.09.2006 року був укладений договір поруки №НАЕDAU08950002/1, за умовами якого поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання зобов'язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Внаслідок невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, у останнього станом на 29.03.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 45 026, 83 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 7190,16 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 12 879,83 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 277,97 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 24678,87 доларів США.

20 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив поручителю письмову вимогу щодо виконання забезпеченого порукою зобов'язання за кредитним договором №НАЕDAU08950002 від 18.09.2006 року, однак зобов'язання ОСОБА_3 не виконала.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №НАЕDAU08950002 від 18.09.2006 року у сумі 45026 (сорок п'ять тисяч двадцять шість) 86 дол. США, що за курсом НБУ станом на 29.03.2016 року складає 1183 305 (один мільйон сто вісімдесят три тисячі триста п'ять) гривен 09 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, вважаючи його незаконним, і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач стверджує, що суд не надав оцінки доказам, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не сприяв повному і об'єктивному її розгляду.

Відповідач посилається на те, що рішення ухвалено судом без участі сторін, що спір по даному кредитному договору вже знаходився на розгляді в суді та по справі №2020/3424/12 судом прийнято рішення. Наполягає на тому, що позичальник та поручитель не мають зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк», що 06 травня 2009 року позичальник ОСОБА_4 здійснив останній платіж по кредитному договору шляхом передачі залогового майна - автомобіля і це підтверджується актом передачі. Стверджує, що цю обставину позивач скрив від суду, а тому справа сфальсифікована. Окрім того, вважає, що строк дії поруки припинився 16.09.2016 року, тобто за 4 місяці до ухвалення судового рішення 01.03.2017 року. Отже, на думку відповідача, суд першої інстанції ухвалив завідомо неправомірне рішення.

Представник відповідача ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, крім доводу стосовно повернення автомобіля, який міститься у абз. 13 апеляційної скарги, надав письмові пояснення (а.с. 215-217) і також просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача адвокат Кураксіна О.І. заперечувала проти апеляційної скарги, подала до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 165-168), письмові пояснення (а.с. 227-230), і просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Як за змістом ч.3 ст.2 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду і вирішення справи судом першої інстанції, так і згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України ( в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором боржником не виконуються, а відтак поручитель несе перед кредитором солідарну відповідальність за невиконання боржником своїх зобов'язань, вимоги позивача обґрунтовані та з ОСОБА_3 підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 1183305,09 грн.

Кредитор має право вибору способу захисту порушеного права і діяти у будь-який спосіб, не заборонений законом. ( ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України в редакції, яка діяла на час звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом та розгляду справи судом першої інстанції).

Зокрема, кредитор має право звертатися з позовом як безпосередньо до позичальника, так і безпосередньо до поручителя, так я до них обох одночасно.

Судом встановлено, а учасниками справи не заперечується, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, 18.09.2006 року укладено кредитний договір № HAEDAU08950002.

Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 14463,98 доларів США строком до 16.09.2011 року, а Позичальник (ОСОБА_4) зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за Договором № HAEDAU08950002 від 18.09.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір поруки.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до договору поруки, поручитель, ОСОБА_3, відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Також судом встановлено, що сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється у 5 років.

Відповідно до кредитного договору № HAEDAU08950002 від 18.09.2006 року строк повернення кредитних коштів було визначено 16.09.2011 року.

Пунктом 11 Договору поруки передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного його виконання.

Відповідно до п.12 Договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права або інтересу за цим договором, встановлюється 5 років.

Вищевказаний договір поруки підписаний особисто ОСОБА_3, що не заперечувалося ніким із учасників справи.

В даному випадку позовна давність встановлена законом, збільшена за домовленістю сторін, відповідно до вимог ст. 259 ЦК України. Домовленість про збільшення строку позовної давності оформлена в письмовій формі і містить особистий підпис ОСОБА_3

Відповідно до умов Договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідача (поручителя за договором поруки) письмову вимогу про існування невиконаних зобов'язань.

Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання.

Згідно з даними реєстру відправлених претензій, письмову вимогу до Відповідача, було направлено 31.03.2016 року за вих. № 30.1.0.0/2 - 60915HAEDL018.

Банк звернувся до поручителя з вимогою про повернення кредитних коштів в межах строку, визначеного п.11-12 Договору поруки.

Крім того, на даний момент дія кредитного договору у передбаченому законом порядку не скасована і не змінена, тобто він є чинним до цього часу. Також нічим не спростована дія договору поруки № HAEDAU08950002 від 18.09.2006 року.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок якого збільшується обсяг його відповідальності.

У разі пред'явлення Банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу та чинного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Беручи до уваги, що зобов'язання за кредитним договором не виконані належним чином, договірні зобов'язання не припинені, кредитний договір не розривався, підстави для припинення договору поруки відсутні.

Доводи відповідача та її представника про однакові предмет і підстави у справах за позовами ПАТ КБ «ПриватБанк», пред'явлені у різних судах, а також їх доводи про наявність, подвійного, начебто, стягнення за одним і тим же кредитним договором, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні та є результатом помилкової оцінки відповідачем та її представником юридичної природи спірних правовідносин.

Перевіркою апеляційним судом доводів відповідача та її представника встановлено, що дійсно заочним рішенням Комінтернівського суду м. Харкова від 31.08.2012 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Українське фінансове агенство "Верус", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAEDAU08950002 від18.09.2006 року.

Однак це рішення не виконувалося, а ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.09.2016 року воно скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку, а ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.11.2016 року провадження в частині позовних вимог до ТОВ "Українське фінансове агенство "Верус" - закрито. Того ж дня, ухвалою цього ж суду цивільну справу за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, передано за підсудністю на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

23.02.2017 року заочним Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова, позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2017 року, заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення від 23.02.2017 року - повернута заявнику.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.11.2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.02.2017 року була залишена без руху з наданням апелянту строку для усунення недоліків, а ухвалою від 27.12.2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 визнана неподаною та повернута скаржнику.

29.11.2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на вказану ухвалу судді-доповідача Апеляційного суду Харківської області, а ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22.01.2018 року провадження у вищевказаній справі відкрито, рішення не по суті касаційної скарги не прийнято.

Таким чином, до цього часу ні з позичальника ОСОБА_4, ні з поручителя ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаними рішеннями суду не здійснено стягнення заборгованості.

Крім того, само по собі ухвалення судом рішення у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення зобов'язань.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 255 ЦПК України, підставою для закриття провадження у справі є ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.02.2017 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4, заявлені ще у 2012 році. Суд вирішив стягнути заборгованість, яка виникла станом на 27.02.2012 року. Тобто сума заборгованості у цих справах є іншою, і обумовлена тим, що виникла за різний період часу триваючого невиконання умов договору.

Крім того, жодне з рішень не виконувалося, а тому посилання представника відповідача про існування рішення, ухваленого в аналогічній справі є безпідставними.

Статтями 509, 526, 527, 629 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник), зобов'язується здійснити на користь іншої сторони (кредитора) визначені дії (виконати роботу, сплатити кошти, тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язків. Обов'язки повинні виконуватись належним чином у відповідності з вимогами зобов'язання та вимогами закону, інших правових актів, а при відсутності таких умов і вимог - у відповідності звичаїв ділового обороту чи іншими звичайно пред'являємими вимогами. Боржник зобов'язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто. Кожна зі сторін зобов'язання має право вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором або уповноваженою на це особою. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Банк повністю виконав свої обов'язки й надав позичальнику кредитні кошти, однак останній свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконує, своєчасно погашення не вносить.

Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Виконуючи вимоги статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судова колегія вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 19 524,54 грн. за подання апеляційної скарги, сплату якого ухвалою суду апеляційної інстанції від 20 вересня 2017 року було відстрочено ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 19 524 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири) грн. 54 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина