Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/14349/15-ц

провадження № 61-7741 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року у складі судді Сенька М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив виділити йому та ОСОБА_4 у власність кожному по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 20 листопада 1997 року до 30 квітня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають двох доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу в 1999 році за кошти подружжя вони придбали вищевказане нерухоме майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності.

Посилаючись на те, що дійти згоди про добровільний поділ житлового приміщення вони не можуть, просив позов задовольнити.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов про поділ майна подружжя, у якому посилалася на ті ж обставини, що й ОСОБА_3

Зазначала, що спірна квартира придбана під час шлюбу за кредитні кошти, які до теперішнього часу не сплачені. У ній зареєстровані чотири особи: вона, її колишній чоловік та дві їх спільні доньки, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки з листопада 2013 року ОСОБА_3 припинив сплачувати внески за кредитом й вона самостійно вимушена погашати кредит, не платить аліменти на дітей, у зв'язку з чим має заборгованість 22 773 грн 32 грн, діти знаходяться на її утриманні та проживають разом із нею, вважає, що її частка при поділі квартири має бути збільшена до розміру 3/4 частини.

З урахуванням наведеного просила задовольнити її позов та виділити їй 3/4 частини спірної квартири, а ОСОБА_3 - 1/4 частини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спільного сумісного майна подружжя.

Право спільної сумісної власності сторін на вказане майно припинено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і їх частки у цьому майні є рівними.

Ті обставини, що позивач має непогашену заборгованість з аліментів на дітей до досягнення ними повноліття, тривалий час не приймає участі в утриманні спірного майна, самі по собі не дають суду підстави збільшити частку відповідача в цьому майні відповідно до частини третьої статті 70 СК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Зокрема, суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відступу від принципу рівності часток майна подружжя при його поділі, передбачених частиною третьою статті 70 СК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема частини четвертої статті 65 СК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили та не вирішили питання щодо кредиту на спірну квартиру, що може призвести до втрати майнових прав на неї обох сторін.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 759/14349/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, щоОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1997 року, який розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року.

Від шлюбу мають двох доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22 лютого 1999 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку на підставі свідоцтва серії КВ № 28211 зареєстровано на ім'я ОСОБА_4

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що спірна квартира придбана за договором інвестування в будівництво та проведено її державну реєстрацію в період шлюбу сторін, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу порівну з виділенням у власність по Ѕ частини кожному.

При цьому підстав для відступу від принципу рівності часток майна подружжя при його поділі, передбачених частиною третьою статті 70 СК України, судами не встановлено.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що на момент розірвання шлюбу було погашено 18 222,10 грн із загальної суми кредиту 45 307,25 грн, проте суди попередніх інстанцій це не врахували, колегія суддів відхиляє.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, просив про поділ квартири в рівних частках, а ОСОБА_4 у зустрічному позові - про поділ квартири з визнанням за нею права на ѕ частини з тих підстав, що діти проживають і нею і знаходяться на її утриманні.

Будь-яких інших вимог, зокрема щодо поділу боргових зобов'язань, жодною із сторін не заявлялось.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат