Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 691/709/15-ц

провадження № 61-6328св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року у складі судді Синиці Л. П. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Ювшин В. І.,

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 14 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/02-27/679-08, за умовами якого позичальнику було надано кредит на реконструкцію житлового будинку під магазин в сумі 44 тис. доларів США під 16 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2014 року. 12 січня 2009 року між банком та позичальником було укладено договір про зміни № 1 до кредитного договору, за яким графік погашення залишку заборгованості було викладено у новій редакції. 18 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися зменшити розмір щомісячного платежу по кредиту на період з 15 вересня 2009 року до 15 березня 2010 року, змінити строк його сплати, погодили новий графік погашення залишку заборгованості. Для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 18 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 014/02-27/679-07п, за яким поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору № 014/02-27/679-08 у повному обсязі. 28 травня 2010 року між банком і позичальником було укладено додаткову угоду № 3, згідно з якою змінено строк надання кредиту до 13 травня 2015 року, зменшено розмір щомісячного платежу на період з 28 травня 2010 року до 16 листопада 2010 року, а також погоджено новий графік. 10 червня 2011 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду, згідно з якою продовжено термін повернення кредиту до 13 травня 2022 року, врегульовано заборгованість позичальника за договором, погоджено новий графік. Банк свої зобов'язання перед ОСОБА_5виконав повністю, однак позичальник протягом тривалого часу не здійснював погашення щомісячних платежів та відсотків за користування кредитом. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 266,18 доларів США, що станом на 17 березня 2016 року еквівалентно 1 млн. 399 тис. грн 8 коп., з яких: 28 813,39 доларів США, що еквівалентно 773 486 грн 55 коп., - заборгованість за кредитом (в тому числі 100,21 доларів США - прострочена заборгованість), 5 707,38 доларів США, що еквівалентно 153 212 грн 85 коп.,- заборгованість за відсотками (в тому числі 5 468,06 доларів США - прострочена заборгованість), 2 745,41 доларів США, що еквівалентно 73 699 грн 68 коп.,- пеня, а також стягнути понесені судові витрати.

30 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час укладання договору банк скористався його юридичною необізнаністю, істотно порушив вимоги діючого законодавства щодо надання валютних кредитів. За своїм змістом кредитний договір не відповідає законодавству України, порушує його права та інтереси. Пункт 1.1 договору суперечить частині першій статті 524 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в якій вказано, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак кредит був виданий у доларах США. Іноземна валюта не може бути предметом договору споживчого кредиту. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладання є підставою для визнання такого договору недійсним. Укладені на виконання недійсного договору правочини не мають правового значення. Враховуючи викладене, просив визнати кредитний договір № 014/02-27/679-08 від 14 травня 2008 року недійсним з моменту його укладання, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та односторонню реституцію, а саме - зобов'язати банк повернути йому сплачені за кредитним договором відсотки, комісію та неустойку.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/02-27/679-08 від 14 травня 2008 року в розмірі 34 520,77 доларів США, що еквівалентно 926 699 грн 40 коп., з яких: 28 813,39 доларів США, що еквівалентно 773 486 грн 55 коп., - заборгованість за кредитом, 5 707,38 доларів США, що еквівалентно 153 212 грн 85 коп., - заборгованість за відсотками, та пеню в розмірі 36 850 грн, а також - витрати по сплаті судового збору в рівних долях, по 1 500 грн з кожного. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції обґрунтував це тим, що відповідачі в судовому засіданні погодилися, що станом на 22 березня 2016 року мали саме таку заборгованість, яка розрахована позивачем, тобто 37 266,18 доларів США, і що домовленості про добровільне погашення кредиту між сторонами не досягнуто. Позивач мав право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі виданої йому ліцензії, тому був наділений повноваженнями щодо надання відповідачу кредиту в іноземній валюті. При цьому, стягуючи з відповідачів заборгованість за кредитним договором, суд вважав за необхідне зменшити розмір неустойки на підставі статті 551 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не довів ті обставини, на які він посилався у зустрічній позовній заяві як на підставу своїх вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

3 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, не надали належної оцінки всім доказам. У виписці по банківському рахунку не зазначено посади і прізвища особи, яка має право надавати таку виписку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів. В судовому засіданні він підтверджував лише факт отримання грошових коштів у сумі 44 тис. доларів США з його поточного рахунку. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав жодного доказу на виконання умов кредитного договору щодо перерахування банком кредитних коштів у безготівковій формі на його поточний рахунок. Вимоги банку про дострокове повернення кредиту він і поручитель не отримували. Договір поруки був укладений між банком та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4, а позов поданий до останньої як до фізичної особи. Під час укладання кредитного договору він не був попереджений про валютні ризики. За своїм змістом кредитний договір не відповідає законодавству України, порушує його права та законні інтереси, оскільки іноземна валюта не може бути предметом договору споживчого кредиту.

7 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

13 лютого 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку, яка є повним відображенням зарахування грошових коштів. До підписання кредитного договору ОСОБА_3 був ознайомлений з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що свідчать підписи, поставлені ним на кожній сторінці договору. Сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Протягом 2009 - 2011 років між кредитором та ОСОБА_3 було укладено декілька додаткових угод з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника. 5 травня 2015 року позичальнику та поручителю були надіслані вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, які були отриманні ними особисто. Банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі виданої йому ліцензії, тому був наділений повноваженнями видати відповідачу кредит в іноземній валюті.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

7 лютого 2018 року справу № 691/709/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/02-27/679-08, за яким позичальнику було надано кредит на реконструкцію житлового будинку під магазин в сумі 44 тис. доларів США під 16 % річних строком до 13 травня 2014 року, та визначено графік погашення кредитної заборгованості, який з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, за згодою сторін, викладався у нових редакціях 12 січня 2009 року, 18 вересня 2009 року, 28 травня 2010 року, а додатковою угодою від 10 червня 2011 року строк користування кредитом продовжено до 13 травня 2022 року, врегульовано заборгованість позичальника за договором і погоджено новий графік.

Банк виконав умови кредитного договору щодо перерахування позичальнику коштів у сумі 44 тис. доларів США, що підтверджується випискою по рахунку від 15 травня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Для забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором 18 вересня 2009 року між банком та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 014/02-27/679-07п, за яким поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору № 014/02-27/679-08 та всіх додаткових угод, що були укладені до нього, у повному обсязі. У випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги.

28 травня 2010 року між банком і фізичною особою ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, згідно з якою поручитель надала згоду на укладення угоди про зміни від 28 травня 2010 року до кредитного договору щодо пролонгації кінцевого терміну виконання зобов'язання на 12 місяців, чим підтвердила свої зобов'язання.

Відповідач ОСОБА_3 не виконував належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення у нього заборгованості перед банком, яка на 17 березня 2016 року становила 37 266,18 доларів США, що еквівалентно 1 млн. 399 тис. грн 8 коп., з яких: 28 813,39 доларів США, що еквівалентно 773 486 грн 55 коп., - заборгованість за кредитом (в тому числі 100,21 доларів США - прострочена заборгованість), 5 707,38 доларів США, що еквівалентно 153 212 грн 85 коп.,- заборгованість за відсотками (в тому числі 5 468,06 доларів США - прострочена заборгованість), 2 745,41 доларів США, що еквівалентно 73 699 грн 68 коп., - пеня. Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком.

У зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за кредитним договором 5 травня 2015 року банком були направлені вимоги позичальнику та поручителю про дострокове виконання зобов'язання, факт отримання яких відповідачами в судовому засіданні визнавався. Однак на час звернення банку до суду з даним позовом вимоги не виконані.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті та підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Судами встановлено, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» має право здійснювати операції з валютними цінностями, що підтверджується банківською ліцензією Національного банку України № 10 від 11 жовтня 2006 року, дозволом на право здійснення операцій № 10-4 та додатком до дозволу.

На підставі наявних у справі доказів суди попередніх інстанцій правильно встановили, що наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями надає йому право як видавати кредити в іноземній валюті, так і стягувати грошові кошти у цій валюті.

21 січня 2015 року ОСОБА_3 припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Виходячи з викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, зменшивши при цьому на підставі частини третьої статті 551 ЦК України розмір пені до 36 850 грн.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до статей 10, 60 цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі -- ЦПК України 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судами правильно не прийнято до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що він не отримував кредит у сумі 44 тис. доларів США та не був попереджений про валютні ризики. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку, він періодично сплачував заборгованість за кредитом, був ознайомлений з графіком погашення кредиту і відсотків, протягом дії договору між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника. Відповідачі визнавали, що мають заборгованість за кредитним договором.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_3 вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213 - 215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на те, що він підтверджував лише факт отримання грошових коштів в сумі 44 тис. доларів США з його поточного рахунку, а банк не надав жодного доказу щодо перерахування кредитних коштів у безготівковій формі на його поточний рахунок, не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору та не свідчать про невиконання банком своїх зобов'язань щодо видачі позичальнику грошових коштів за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник ОСОБА_3 та поручитель ОСОБА_4 не отримували вимог банку про дострокове повернення кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки судами було надано оцінку вказаній обставині в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Крім того, сам по собі факт не отримання позичальником та поручителем досудової вимоги кредитора не є підставою для звільнення їх від відповідальності за неналежне виконання своїх зобов'язань.

Факт укладення договору поруки від 18 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_4 як суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою не впливає на правильність вирішення даного спору судом цивільної юрисдикції, оскільки 28 травня 2010 року було укладено додаткову угоду до договору поруки, за якою поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору вже як фізична особа.

Укладення ОСОБА_3 у 2014 році із Страховою компанією «Універсальна» договору добровільного страхування від нещасних випадків та невиплата йому страховиком страхової суми не стосується прав та обов'язків сторін кредитного договору щодо повернення наданих у кредит грошових коштів і не звільняє позичальника від необхідності виконати свої зобов'язання перед кредитором.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний