Справа №488/213/15-ц 29.03.2018
Провадження №22-ц/784/432/18
Провадження № 22-ц/784/432/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2018 року м. Миколаїв

справа № 488/213/15-ц

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Яценко Л.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 листопада 2017 року під головуванням судді Лазаревої Г.М., у приміщенні цього суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач вказувала, що з 24 квітня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 За час шлюбу, а саме: 14 жовтня 2012 року, за спільні кошти з відповідачем на підставі договору купівлі - продажу набули у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої становила 124794 грн. Покупцем у договорі зазначений відповідач.

Посилаючись на викладене, враховуючи те, що домовленості про порядок поділу нерухомого майна вони з відповідачем не дійшли, просила поділити нерухоме майно, набуте під час шлюбу, визнавши за нею право власності на ? квартири АДРЕСА_2, та залишивши у власності ОСОБА_1 ? частку вказаної квартири.

10 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, яку обґрунтовував тим, що вищезазначена спірна квартира була придбана виключно за кошти, які належали йому особисто. Зазначав, що 27 лютого 2006 р., тобто, до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, ним була придбана квартира АДРЕСА_4, яку 03 жовтня 2012 року він продав за 22 000 доларів США, а 14 жовтня 2012 року ним була придбана за 29 000 доларів США квартира АДРЕСА_2. Грошова сума на купівлю даної квартири складалась з: 22 000 доларів США, отриманих від продажу його квартири ,3 200 доларів США, які він взяв в борг у ОСОБА_4 та повернуті ним особисто 10 липня 2013 р., а також 3 800 доларів США, які становили його особисті заощадження.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору 623 грн. 97 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись необґрунтованість рішення, ненадання судом оцінки його доводів щодо придбання спірної квартири за особисті кошти, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на ту обставину, що спірна квартира була придбана за спільні з ОСОБА_1 кошти, просила залишити без задоволення його апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 24 квітня 2010 року перебували у шлюбі, мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Під час шлюбу, а саме, 14 жовтня 2012 року на підставі договору купівлі - продажу придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої зазначена у 124794 грн. Покупцем у договорі вказаний відповідач. Рішенням Корабельного суду м. Миколаєвіа від 20.03.2015р., яке набрало законної сили 31.03.2015р., шлюб сторін розірвано (а.с.5-9, 31).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 60, 64 СК України, суд виходив з того, що рівень доходів позивачки під час шлюбу з ОСОБА_1 був значно вищий від його доходів, та зазначав, що обгрунтованість її позовних вимог підтверджується збільшенням встановленого законом мінімуму аліментів на утримання дитини, порівняно з таким мінімумом, що був встановлений законом на час ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дитину.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову з підстав недоведеності придбання квартири за власні кошти ОСОБА_1, суд не навів мотиви, з яких він вважає доводи відповідача необгрунтованими та не надав оцінки доказам, на які посилався відповідач.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ч. 4 ст. 212 ЦПК України 2004 року в рішенні суд відображає результати оцінки наданих сторонами доказів та наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийняті.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невідповідності змісту оскаржуваного рішення вищевикладеним вимогам процесуального закону.

Разом із тим, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та відсутність таких підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 з огляду на нижчевикладене.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу. Зокрема, пунктом 3 частини 1 даної статті встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями частини 7 вказаної правої нрми, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, у разі набуття майна в період перебування у шлюбі той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, обов'язок довести ті обставини, що спірне майно, придбане подружжям ОСОБА_1 у шлюбі, є особистою власністю одного відповідача ОСОБА_1, покладено на останнього.

Відповідно частини 3 статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні приписи містить стаття 89 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017р.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира була придбана виключно за кошти, які належали йому особисто. За його твердженням грошова сума на купівлю даної квартири складалась з: 22 000 доларів США, отриманих від продажу належної йому на праві приватної власності квартири, яку він продав 03 жовтня 2012 року, 3 200 доларів США, які він взяв в борг у ОСОБА_4 та які повернуті ним особисто 10 липня 2013 р., а також 3 800 доларів США, які становили його особисті заощадження.

На підтвердження викладених обставин відповідачем надана копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, яка була ним придбана ще 27 лютого 2006 р., тобто, до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, відповідно до умов якого вказана кватира була продана 3 жовтня 2012 року за 81 464грн. (а.с. 23-24). Також була надана копія розписки, за змістом якої 3 жовтня 2012 року ОСОБА_1 позичав у ОСОБА_4 на придбання спірної квартири 25000грн. та про повернення суми позики 10 липня 2013 року (а.с. 30).

Між тим, за приписами ч.ч. 2, 3 ст 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладені положення закону, враховуючи укладання відповідачем договору позики в період шлюбу та в інтересах сімї та повернення суми боргу також під час перебування сторін у шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя, посилання ОСОБА_1 на те, що дані кошти є його особистою власністю суперечать вимогам ст. 61 СК.

Також матеріали справи не містять доказів придбання спірної квартири за рахунок особистих коштів відповідача, у тому числі, отриманих від продажу його квартири, тоді як позивачкою такі обставини не визнавались.

Крім того, за змістом договору купівлі-продажу спірної квартири (пункт 6), власноруч підписаного відповідачем, покупка цієї квартири вчиняється за сумісні кошти ОСОБА_1 із його дружиною ОСОБА_2.і за її письмовою заявою про згоду передається у їх спільну сумісну власність. Факт набуття даного майна у спільну сумісну власність за рахунок належних подружжю коштів також підтверджується наданою нотаріусу при посвідченні договору заявою ОСОБА_2, зміст якої свідчить про те, що при укладанні даного договору купівлі-продажу сторони домовились, що придбана квартира буде їх спільною власністю (а.с. 217).

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності відповідно до приписів статті 89 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., клегія суддів дійшла висновку про недоведеність ОСОБА_1 належними, достатніми та переконливими доказами факту придбання спірної квартири за рахунок коштів, які не належали подружжю на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З огляду на викладене, доводи апеляційної сарги про доведеність відповідачем придбання спірної квартири за кошти, які належали їй, йому особисто, є необгрунтованими.

Також є безпідставними посилання апелянта на підтвердження викладених обставин показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Так, згідно технічного запису судового засідання від 22.04.2015р. свідок ОСОБА_4 підтвердив укладення з відповідачем договору позики, свідок ОСОБА_5 пояснив, що допомагав ОСОБА_1 у пошуку покупців на його квартиру, а через деякий час допомагав ОСОБА_1 знайти іншу квартиру, проте, ніяких пояснень щодо розрахунків за квартиру не надавав. З пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що їй відомо про продаж квартири відповідача та те, що на придбання квартири ОСОБА_1 позичали у свого сусіда ОСОБА_4 гроши на придбаня спірної квартири. Однак, її показання колегія суддів оцінює критично, оскільки вона не була учасником договорів купілі-продажу та її покази суперечать письмовим доказам, зокрема, змісту договору купівлі-продажу спірної квартири.

За такого, колегія суддів вважає встановленим, що квартира АДРЕСА_3, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, оскільки придбана в період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені мотиви, відповідно до статтей 60, 70 СК України частки майна дружини та чоловіка у зазначеному нерухомому майні є рівними, оскільки інше не було визначено домовленістю між ними.

Отже, позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду за своїм змістом не відповідає вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України в редакції на час його ухвалення, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України воно не може бути залишено без змін та підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року - скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Залишити у власності ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

_____________________________________________

Повний тест постанови складено 3 квітня 2018 року.