Дата документу 23.02.2018 Справа № 554/2188/17
Справа № 554/2188/17
Номер провадження 2/554/667/2018
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Полтава
Октябрський районний суд м.Полтави у складі :
головуючого судді - Січиокно Т.О.
за участю: секретаря - Ромахової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання грошових коштів та автомобіля на праві особистої приватної власності, стягнення грошових коштів, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,-
у березні 2017 року позивач за первісним позовом звернулася до суду, та з урахуванням збільшених позовних вимог, просить:
-визнати грошові кошти у сумі 242590, 00 грн., які були перераховані на купівлю автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску та зареєстрований даний автомобіль її особистою приватною власністю;
-стягнути із ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі вартості автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску, ринкова вартість якого на день подачі позову до суду складає 427537,50 грн., який був ним умисно відчужений;
-визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Первісний позов позивачем мотивовано тим, що із 01.06.2012 року по 27.11.2015 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 Вона є інвалідом третьої групи по слуху з дитинства, при цьому професійно займається спортом (карате). За час шлюбу відповідач не мав будь якого власного доходу, не підтримував її у спортивній карєрі, чинив перешкоди у зайнятті спортом та реалізовувати себе як спортсменка. У серпні 2013 року їй було нараховано та виплачено грошову винагороду за успішний виступ у XXII літніх Дефліймпійських іграх у розмірі 1180000, 00 грн. За ці кошти особисто нею було куплено автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску вартістю 242590, 00 грн. та квартиру № 144, розташовану за адресою: м.Полтава, вул. Петровського, 29, загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., вартістю 249400,00 грн. При цьому, оплату вказаного вище автомобіля проводив безпосередньо відповідач, з її відома, відповідно до рахунку № 285 від 21.08.2013 року у ПАТ «Промінвестбанк» та в подальшому зареєстрував його на своє імя. Квартира придбавалася нею особисто на підставі договору купівлі продажу від 06.09.2013 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 З вересня 2015 року вона припинала сімейні відносини із відповідачем та той добровільно виїхав із вказаної вище квартири та по сьогоднішній час в ній не проживає, комунальні платежі не сплачує, догляду не здійснює. При цьому, без її згоди як власника автомобіля, відповідач у жовтні 2016 року здійснив його відчуження третій особі та отримані від його продажу гроші привласнив. Оскільки відповідач у вересні 2015 року добровільно виїхав із квартири, яка придбавалася виключно за її особисті кошти, а тому вважається її особистою приватною власністю, а тому він є таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.
13.07.2017 року зустрічний позов подано ОСОБА_2, який 15.09.2017 року обєднано ухвалою суду в одне провадження із первісним позовом.
У поданому зустрічному позові, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_2 просить суд визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя:
-грошові кошти у розмірі 242590, 00 грн., за які придбавався автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску;
-квартиру № 144, розташовану за адресою: м.Полтава, вул. Петровського, 29, загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., а також у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ним право власності на ? частку цієї квартири.
Зустрічний позов мотивований ОСОБА_2 тим, що із 01.06.2012 року по 27.11.2015 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_1 Протягом 2010 року по 2013 рік вони проживали у їхніх батьків, де вели з ними спільне господарство. За час шлюбу, 21.08.2013 року за спільні кошти у розмірі 242590, 00 грн. ними було придбано автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску. Оплата автомобіля проводилася ним особисто у готівковому вигляді через касу обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» у м.Полтава та він зареєстрував даний транспортний засіб на себе. Придбаний автомобіль використовувався та придбавався виключно для потреб сімї та за їхні спільні кошти, так як він працював, а також частина грошей була надана його батьками. Окрім цьогоАДРЕСА_2, розташована за адресою: м.Полтава, вул. Петровського, 29, також придбавалася на їхні спільні кошти у розмірі 249400,00 грн., про що свідчить договір купівлі продажу від 06.09.2013 року та для потреб сімї. При вчиненні даного правочину він, як чоловік, надав свою згоду на укладення даного правочину, а отже дане майно придбавалося у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю. За час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 він не чинив перешкод у заняттях спортом та побудови спортивної карєри. За час перебування у шлюбі він був працевлаштований, отриманий дохід віддавав для потреб сімї.
Після фактичного припинення шлюбних відносин у вересні 2015 року між ним та ОСОБА_1 було добровільно досягнуто згоди щодо поділу спірного майна, а саме вирішено, що останній залишиться квартира, а йому автомобіль, який в подальшому відчудив третій особі. З цих підстав він добровільно виїхав із спірної квартири. Оскільки позивач ОСОБА_1 порушила домовленість щодо добровільного поділу майна, він вважає, що йому належить ? частина квартири, а отже право користування в ній він не втратив.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 первісний позов підтримали, просили суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, оскільки квартира № 144, розташована за адресою: м.Полтава, вул. Петровського, 29 належить позивачці на праві особистої приватної власності та при укладенні договору купівлі продажу від 06.09.2013 року вона не розуміла значення юридичних термінів, а нотаріус не забезпечила присутність сурдоперекладача. Автомобіль NISSAN QASHQAI+2, д.н.з. НОМЕР_2, білого кольору, 2013 року випуску було придбано виключно на її грошові кошти, оскільки відповідач не мав власних доходів, чинив їй перешкоди у побудові спортивної карєри.
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 зустрічний позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Проти задоволення первісного позову заперечив, оскільки квартира № 144, розташована за адресою: м.Полтава, вул. Петровського, 29 та автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску були придбані сторонами у шлюбі за їхні спільні кошти, призначалися для потреб сімї, а тому являються їхньою спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 не чинив перешкод у зайняттях спортом позивачці, сприяв розвитку її спортивної карєри. Позивач не надала доказів того, що знята готівка 21.08.2013 року у розмірі 270000 грн. була направлена саме на купівлю автомобіля та не заперечувала зареєструвати його на імя свого бувшого чоловіка ОСОБА_6
Третя особа: представник Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку:
01.06.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджено даними Свідоцтва про шлюб серії І-КЕ № 0913110, актовий запис № 317. Після укладення даного шлюбу прізвище дружини було змінено із «Рєзнік» на «Мажара».
27.11.2015 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтава шлюб, зареєстрований 01 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано. (Том 2 а.с.17).
У шлюбі, 14.05.2014 року народився син ОСОБА_9, що підтверджено даними Свідоцтва про народження серії І-КЕ № 197761, виданого 20.05.2014 року Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції. (Том № 2 а.с.5).
ОСОБА_1 має статус інваліда третьої групи по слуху з дитинства, що підтверджено даними пенсійного посвідчення № НОМЕР_3, виданого 15.02.2012 року Пенсійним фондом України. (Том № 2 а.с.6).
ОСОБА_1 є чемпіонкою ХХІІ літніх Дефлімпійських ігор 2013 року з карате серед спортсменів з вадами слуху та має право на пенсію за особливі заслуги перед Україною, що підтверджено даними довідки № 7752/1 від 28.09.2015 року, виданої Міністерством молоді та спорту України. (Том № 2 а.с.9).
Довідкою № 123 від 06.10.2015 року, виданою Українським центром з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» посвідчено, що ОСОБА_8 було нараховано і виплачено у серпні 2013 року грошову винагороду за успішний виступ на ХХІІ літніх Дефлімпійських іграх (м. Софія, Болгарія) у сумі 1180000, 00 грн. (том № 2 а.с.8).
На а.с. 133 тому № 2 наявна довідка про доходи на імя ОСОБА_8, згідно якої остання отримала в українському центрі з фізичної культури і спорту інвалідів «Іваспорт» державну винагороду у розмірі 1180000, 00 грн., як чемпіон ХХІІ літніх Дефлімпійських ігор, відповідно до наказу Укрцентра «Інваспорт» від 16.08.2013 року № 93 «Про виплату грошових винагород спортсменам збірної команди України з карате серед спортсменів з вадами слуху за успішний виступ на ХХІІ літніх Дефлімпійських іграх» та наказу Держмолодьспорту від 15.08.2013 року № 2789.
Довідкою № 39 від 09.04.2015 року, № 67 від 29.07.2016 року встановлено, що ОСОБА_8 працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на посаді спортсмена інструктора та надано довідку про доходи щодо отриманої заробітної плати за 2012 2015 роки. (Том № 2 а.с.134, 135).
Згідно даних реєстраційної картки автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску даний автомобіль зареєстровано 23.08.2013 року на підставі довідки рахунку № ААВ4262273 від 21.08.2013 року; ВМД № 125110002/2013/112238 від 06.04.2013 за ОСОБА_2. (Том № 2 а.с.18).
Відповідно до даних рахунку про оплату № 285 від 21.08.2013 року на рахунок ТОВ «Сан Моторс» від ОСОБА_2 надійшли грошові кошти у розмірі 242590, 00 грн. в рахунок оплати автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску. (Том № 2 а.с.57).
У томі № 2 а.с.233 наявна довідка рахунок № 426273 від 21.08.2013 року, якою посвідчено, що ОСОБА_2 на ТОВ «Сан Моторс» продано автомобіль NISSAN QASHQAI+2, білого кольору, 2013 року випуску, вартістю 242590, 00 грн.
Актом № 228 акту приймання передачі від 21.08.2013 року посвідчено, що ТОВ «Сан Моторс» передав, а ОСОБА_2 прийняв автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску. (а.с.235 том № 2).
Відповідно до даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 18.08.2017 року, автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску ОСОБА_2 16.11.2016 року знятий з реєстраційного обліку та 19.11.2016 року зареєстрований за ОСОБА_10, який 17.08.2017 року в подальшому перереєстрував його на ОСОБА_11, 29.08.2017 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_12 та закріплено державні номери за дорученням на ОСОБА_13 На теперішній час автомобіль належить ОСОБА_12. (Том 2 а.с.81, 176).
На а.с.177-178 тому 2 наявна заява ОСОБА_2 про зняття з обліку для подальшої реалізації автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску.
Згідно даних паспорта громадянина України на імя ОСОБА_2 серії КО № 972194, виданого 15.10.2016 року Шевченківським РВ у м.Полтава УДМС України в Полтавській області, у ньому мається відмітка про реєстрацію останнього із 27.11.2013 року у квартирі № 144 по вул. Петровського у м.Полтава. (Том № 2 а.с. 59-60).
06.09.2013 року між ОСОБА_14 ( Продавець) та ОСОБА_8 (Покупець), яка діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_2 уклали договір купівлі продажу , відповідно до якого Продавець передала, а Покупець прийняла в спільну сумісну власність квартиру № 144 у будинку по вулиці Петровського, 29 у м.Полтава, житловою площею 19,8 кв.м., загальною площею 62 кв.м. Продаж зазначеної квартири вчинено за 249400, 00 грн. (Том № 2 а.с. 97-98).
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.09.2013 року за ОСОБА_8 зареєстровано на підставі договору купівлі продажу від 06.09.2013 року квартиру № 144, розташовану за адресою: вул. Петровського, 29 у м.Полтава. (Том № 2 а.с.56).
На а.с.116 тому № 2 наявна заява, яка нотаріально посвідчена, від 06.09.2013 року, якою ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю квартири № 144, розташованої за адресою: вул. Петровського, 29 у м.Полтава. Згідно змісту даної заяви ОСОБА_2 підтвердив, що гроші, які вирачалися на придбання обєкта нерухомості, є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_8 Придбана нерухомість також буде обєктом права спільної сумісної власності, яка така, що набувається ними за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
У томі 1 а.с.92 наявні дані із інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України ОСОБА_2 за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року, з якої слідує, що за даний період часу відрахування з доходів робилися. (Том № 2 а.с.92-93).
У судовому засіданні допитаний начальник відділу роздрібного бізнесу Обласного відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м.Полтава ОСОБА_15, який повідомив щодо порядку зняття грошових коштів із розрахункового рахунку, відкритого на імя ОСОБА_8 у розмірі 270000 грн., зняття яких відбувалося у готівці.
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.
Разом з тим, ч. 3 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Таким чином, суд приходить до висновку, що 21.08.2013 року, тобто під час шлюбних відносин, було придбано автомобіль NISSAN QASHQAI+2, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2, 2013 року випуску, вартістю 242590,00 грн.
У відповідності до положень ст. 60 СК України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким, майно набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто.
Таким чином, позивачем ОСОБА_8 не доведено, що спірний автомобіль під час шлюбу купувався виключно на її кошти, а отже не може бути визнаний таким, що являється її особистою приватною власністю.
Окрім цього, на розгляд суду не надано доказів, що відповідач ОСОБА_2 активними діями чинив перешкоди позивачу у досягненні успіхів у спортивній карєрі, забороняв їй займатися спортом на момент купівлі спірного майна у 2013 році.
У своїх показаннях свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 не навели переконливих доводів на підтвердження даного факту, а сам факт виникнення сімейних сварок та непорозумінь між подружжям не може вказувати на вчинення саме таких дій зі сторони відповідача. Натомість із пояснень свідків позивача ОСОБА_1 встановлено, що остання безперешкодно на професійному рівні займалася та продовжує займатися спортом, бере участь у спортивних змаганнях.
З цих же переконань суд критично відноситься до показань свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20
При цьому свідки ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, вказавши на можливість купівлі спірного автомобіля та квартири виключно на грошові кошти, які належали ОСОБА_1, показали, що вважають так, оскільки остання отримала грошову винагороду у розмірі 1180000 грн. за участь у дефлімпійських іграх, що не може бути розцінено судом як належні докази, оскільки вони в цій частині ґрунтуються на припущеннях.
Одночасно суд не приймає до уваги показань свідка ОСОБА_24 в частині позичання грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 200000 грн. у 2014 році, оскільки дані доводи не підтверджено належними доказами, а також слід прийняти до уваги, що спірне майно купувалося у 2013 році.
Також суд не приймає як докази довідки про отримання доходів ОСОБА_25 та ОСОБА_26 у виді нарахованої на виданої плати за оренду земельних паїв (том 2 а.с.155-159), оскільки дані кошти є власністю останніх та не являються доходом ОСОБА_2
Судом встановлено, що 19.11.2016 року на підставі договору купівлі продажу ОСОБА_2 продав автомобіль NISSAN QASHQAI+2, білого кольору, 2013 року випуску ОСОБА_10
За змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст.70 СК України).
У п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
За таких обставин знаходження транспортного засобу у третіх осіб, яке без згоди позивача ОСОБА_1 було відчужено не перешкоджає його поділу як спільного майна подружжя.
Враховуючи, що ОСОБА_2 відчудив спільний автомобіль третій особі, при цьому не надала суду доказів вчинення нею таких дій за згоди позивача ОСОБА_1, тому суд приходить до висновку про поділ спірного автомобіля шляхом стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації її частки у спільному майні, що становить 213768,75 грн., виходячи з розрахунку: 427537, 50 грн. / ? = 213768,75 грн.
При цьому суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги за зустрічним позовом в частині визнання права спільної сумісної власності на грошові кошти у розмірі 242590,00 грн., на які 21.08.2013 року було придбано автомобіль NISSAN QASHQAI+2, білого кольору, 2013 року випуску, оскільки на час розгляду справи у суді дані кошти у сторін відсутні.
Окрім цього, судом встановлено, що 06.09.2013 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_8, яка діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого покупець ОСОБА_8 прийняла в спільну сумісну власність квартиру № 144 у будинку по вулиці Петровського, 29 у м.Полтава, житловою площею 19,8 кв.м., загальною площею 62 кв.м. Продаж зазначеної квартири вчинено за 249400, 00 грн.
При прийняття рішення за позовною вимогою за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 не оспорювала пункти вказаного вище договору в частині придбання спірної квартири у спільну сумісну власність із ОСОБА_2, позовної вимоги про визнання її своєю особистою приватною власністю не заявляла, оскільки набуття майна за час шлюбу, з огляду на положення ст.60 СК України, створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.
Окрім цього пояснення ОСОБА_27 та її представника ОСОБА_4 в тій частині, що при укладенні даного договору купівлі продажу вона не розуміла значення юридичних понять та термінів, оскільки нотаріус не забезпечила при укладенні даного договору присутність сурдоперекладача, суд до уваги не приймає з тих же підстав не оспорювання позивачем умов самого договору.
Таким чином, суд вважає, що спірна квартира сторонами придбавалася у шлюбі, для потреб сімї та для спільного проживання в ній. При укладенні договору купівлі продажу від 06.09.2013 року покупець ОСОБА_8 вказала, що придбаває квартиру на праві спільної сумісної власності із чоловіком ОСОБА_2, а отже дане майно слід віднести до спільної сумісної власності подружжя та визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на ? частину цієї квартири, виходячи із принципу рівності часток подружжя.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р., зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.
Відповідно до ч. 1ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ч. 3 ст. 47 Конституції України).
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР).
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Оскільки суд прийшов до висновку про визнання квартири на праві спільної сумісної власності між сторонами, то вимога позивача про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням до задоволення не підлягає.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмовлення в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки первісний позов задоволено частково, то із відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2137 грн.
Оскільки зустрічний позов задоволено частково, то із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 640 грн.
Натомість при подачі позову до суду ОСОБА_2 не було сплачено судовий збір за позовну вимогу матеріального у розмірі 3064 грн., з цих підстав з останнього в дохід держави підлягає стягненню дана сума грошових коштів.
Керуючись ст.ст. 12,13,77-81,141,263-265, 270 ЦПК України, суд,-
в и р і ш и в:
первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання грошових коштів та автомобіля на праві особистої приватної власності, стягнення грошових коштів, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску у розмірі 213768 (двісті тринадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 75 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати квартиру № 144, розташовану за адресою: м.Полтава, вул. Петровського (нова назва вулиці Андрієвського), 29, загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї ж квартири.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль НОМЕР_1, білого кольору, 2013 року випуску, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава від 20.03.2017 року скасувати.
Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру № 144, розташовану за адресою: м.Полтава, вул. Петровського (нова назва вулиці Андрієвського), 29, загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., вжиті ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава від 15.09.2017 року скасувати.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2137 (дві тисячі сто тридцять сім) грн.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.
Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави недоплачений судовий збір за подання позовної вимоги матеріального характеру у розмірі у розмірі 3064 (три тисячі шістдесят чотири) грн.
Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області.

Суддя: Т.О.Січиокно

Повний текст судового рішення складено судом 28.02.2018 року.