Справа № 158/2086/17
Провадження № 2/0158/16/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді - Костюкевича О.К.

секретаря - Хмілевської І.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.07.2017 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано.

Крім того вказує, що подружжя від шлюбу має неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначає, що під час перебування у шлюбі з 09.08.2002 року по 11.07.2017 року за спільні кошти подружжя був придбаний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. Крім того було набуто земельні ділянки площами 0,154 га., для ведення особистого селянського господарства та 0,15 га., для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за цією ж адресою.

Просить поділити спільне майно подружжя з урахуванням інтересів двох малолітніх дітей, набуте нею та відповідачем за час шлюбу, шляхом визнання за нею права власності та виділ в натурі 3/4 часток житлового будинку та земельних ділянок, оскільки вказане майно набуте нею та відповідачем за час шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, та просив у їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, давши оцінку їм у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 09.08.2002 року, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.07.2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано /а.с.6/.

Згідно зі свідоцтвами про народження серій НОМЕР_1 від 05.02.2003 року, НОМЕР_2 від 07.08.2006 року, подружжя має неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.7-8/.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбане спільне майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі - продажу серії НОМЕР_3 від 05.10.2004 року та державними актами серій НОМЕР_4 від 18.08.2008 року, НОМЕР_5 від 18.08.2008 року /а.с.9-21/.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї Постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що житловий будинок та земельні ділянки площами 0,15 га та 0,0154 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, були придбані сторонами за час шлюбу, за спільні кошти, отже є об'єктом права спільної сумісної власності, та враховуючи інтереси двох малолітніх дітей, які залишаються проживати з позивачем, наявні підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя, а тому за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 3/4 частки вищевказаного майна.

Разом з тим, як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 N55(1.2.) поділ та виділ частки внатурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу внатурі частки з об'єкта нерухомого майна. Поділ та виділ частки внатурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу внатурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Згідно з первісними позовними вимогами позивач просила поділити в натурі між нею та відповідачем ОСОБА_2 будинковолодіння та земельні ділянки по 1/2 частці кожному, однак відповідно до висновку експерта №521/5 судової будівельно-технічної експертизи від 15.01.2018 року розподіл в натурі будинковолодіння по АДРЕСА_1 в частках 1/2 до 1/2 частин з метою обладнання окремих ізольованих квартир не можливий.

Відносно підтвердження неподільності речі було чітко зазначено Верховним судом України у постанові від 02.07.2014р. по справі № 6-68цс14: «неподільність речі повинна підтверджуватися доказами, а саме висновками судової будівельно-технічної експертизи щодо технічної можливості поділу спірного будинку між співвласниками».

У своїй ухвалі від 23.06.2010 по справі № 6-22505св09 Верховний суд України зробив висновок, що відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Разом з тим, після збільшення позовних вимог жодною із сторін не було заявлено клопотання про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи за збільшеними позовними вимогами, тобто варіанти можливого поділу в частках 3/4 до 1/4, а тому суд позбавлений здійснити такий розподіл майна в натурі, отже в задоволенні позовних вимог про виділ в натурі 3/4 частки майна слід відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1755,02 грн., а також в дохід держави різницю судового збору, відповідно до збільшених позовних вимог та вартості майна, визначеної експертизою.

Крім того, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 2800 грн.

На підставі ст. ст. 60-61, 65, 69-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини будинковолодіння, що у АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини земельної ділянки, що у АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер НОМЕР_6).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини земельної ділянки, що у АДРЕСА_1, для особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_7).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1449 (одна тисяча чотириста сорок дев'ять) грн.. 80 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1755 (одна тисяча сімсот п'ятдесят п'ять) грн. 02 коп. та 2 800 (дві тисячі вісімсот) грн.. витрат на проведення експертизи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Ківерцівського районного суду О.К. Костюкевич

Повний текст рішення суду виготовлено 28 березня 2018 року