Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 626/2429/15-ц

провадження № 61-6347 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів Круглової С. С. , Зазулинської Т. П., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання пункту договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу. Предметом указаного договору є транспортний засіб марки МТЗ, модель 82.1, об'єм двигуна 4.75/дизель. Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингодержувачу на умовах, передбачених договором.

На виконання умов вказаного договору позивач сплатив на рахунок відповідача суму в розмірі 49 000грн вважаючи, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Однак, представником відповідача не було роз'яснено йому призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору.

Вказує, що 5 жовтня 2015 року позивач направив на адресу відповідача заяву про розірвання Договору фінансового лізингу, на яку отримав відповідь, що вказаний договір вважається розірваним з 5 жовтня 2015 року, проте кошти сплачені за цим договором поверненню не підлягають відповідно до пункту 12.1 договору, у зв'язку з чим просить задовольнити його позов.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року у складі судді Константинова Д. С. позов ОСОБА_4 задоволено: визнано пункт 12.1 договору фінансового лізингу №000981 від 21 вересня 2015 року недійсним з моменту його укладення; стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_4 49 000грн сплачених за договором та 588грн комісії за переказ готівки. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний пункт 12.1 у договорі містить несправедливі умови, що є підставою для визнання такого пункту недійсним, у зв'язку чим сплачений позивачем авансовий платіж підлягає поверненню.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року рішення Красноградського районного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявляючи вимогу про визнання недійсним саме пункту 12.1. спірного договору на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не було зазначено суттєвих обставин, які б давали підстави вважати, що умови цього пункту договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 18 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а норми Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосовуванню у системному зв'язку із нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним для спірних правовідносин.

Враховуючи, що позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору в односторонньому порядку, в позові просить визнати недійсним його пункт 12.1, а вимог про визнання договору в цілому недійсним не заявляв, суд уважав відсутніми підстави для визнання недійсним пункту 12.1 договору.

5 липня 2016 року представник ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року та залишити в силі рішення Красноградського районного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував тієї обставини, що Договір фінансового лізингу №000981 від 21 вересня 2015 року на вимогу позивача був розірваний 5 жовтня 2015 року. Відповідач умовами спірного договору надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем їх послуг у разі розірвання договору, з його ініціативи однак розірвання договору з ініціативи лізингодавця жодних санкцій для нього не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних відносин та порушує норми законодавства.

15 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

15 серпня 2016 року до суду надійшли заперечення представника ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких просить залишити без змін оскаржуване судове рішення, а касаційну скаргу - без задоволення. Вказує, що апеляційним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «ЛК «Ваш Авто» про визнання пункту договору недійсним та стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

6 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним пункту 12.1 договору фінансового лізингу №000981 від 21 вересня 2015 року, який розірвано 5 жовтня 2015 року, та стягнення сплачених на його виконання коштів.

Встановлено, що 21 вересня 2015 року укладено договір фінансового лізингу між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_4 У той же день позивач здійснив адміністративний платіж на суму 49 000 грн.

5 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «ЛК «Ваш Авто» із заявою про розірвання договору фінансово лізингу від 21 версеня 2015 року та повернення сплачених за цим договором коштів у розмірі 49 000грн, а також банківської комісії у розмірі 588 грн.

Листом № 525 від 21 жовтня 2015 року ТОВ «ЛК «Ваш Авто» повідомило позивача, що договір лізингу з 5 жовтня 2015 року вважається розірваним, проте, відповідно до пункту 12.1 Договору сплачений позивачем адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставною недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди чи її умов недійсними.

Аналіз норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору (пункт 4 частина третя статті 18 Закону).

Пункт 12.1 договору лізингу від 21 вересня 2015 року передбачає, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що пункт 12.1 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору виконаній послузі, яка згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Договором передбачено право лізингодавця не повертати сплачені споживачем кошти у разі розірвання договору з його ініціативи, проте, у разі розірвання договору з ініціативи лізингодавця для нього не передбачено ніяких санкцій, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6 - 2864 цс 16 від 1 листопада 2017 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 3, 638 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підстави для визнання оскаржуваного пункту договору недійсним.

Висновок апеляційного суду про відсутність таких підстав суперечить вимогам закону.

Доводи касаційної скарги про те, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений та що у відповідача немає відповідної ліцензії для здійснення фінансових послуг, не заслуговують на увагу, оскільки, на такі обставини в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 не посилається і вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_4 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року скасувати.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат