АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Справа №753/6460/17
Апеляційне провадження:
№22-ц/796/2113/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 грудня 2017 року (суддя Леонтюк Л.К.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником внаслідок виконання трудових обов'язків,

встановила:

у квітні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 285 657грн. 07коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 21 листопада 2014р. розпочато процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, у зв'язку із чим було проведено інвентаризацію активів та зобов'язань станом на 21 листопада 2014р.

Позивач вказував, що згідно інвентаризаційного опису основних засобів і необоротних нематеріальних активів станом на 21 листопада 2014р. було виявлено основних засобів у кількості 2 247шт., що підтверджено підписом матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 та зазначено, що всі цінності, вказані в інвентаризаційному описі, перевірені комісією в його присутності та знаходяться на його відповідальному збереженні.

Позивач посилався на те, що з 28 березня 2015р. по 17 липня 2015р. було проведено інвентаризацію майна банку з метою формування ліквідаційної маси та виявлено, що фактична наявність товарно-матеріальних цінностей не відповідає даним бухгалтерського обліку. В інвентаризаційному описі було зафіксовано відсутність матеріальних цінностей, що обраховується за ОСОБА_2, у кількості 333 одиниці. У подальшому станом на 20 березня 2017р. було виявлено та відновлено 18 позицій на загальну суму 34 075,23грн., тому недостача складає 285 657,07грн.

Позивач зазначав, що відповідача було звільнено з посади директора адміністративно-господарського департаменту 8 квітня 2015р. у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. З метою вирішення питання мирним шляхом на адресу відповідача було направлено вимогу за вих. № 18/3-37225 від 17 липня 2016р. про повернення матеріальних цінностей або відшкодування їх вартості в розмірі 291 282грн., яка

- 2 -

була отримана відповідачем особисто, однак станом на час звернення до суду з позовом, добровільно не виконана, тому на підставі ст. 130, 134, 135-3 КЗпП України збиток підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на обставини, викладені у позовній заяві.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 10 січня 2012р. відповідач працював на посаді директора адміністративно-господарського департаменту Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк». Звільнений 8 квітня 2015р. у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014р. у ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 21 листопада 2014р., а рішенням № 63 від 20 березня 2015р. - розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Згідно протоколу робочої інвентаризаційної комісії № 1 від 26 червня 2015р. з 20 березня 2015р. здійснено інвентаризацію майна банку, яке знаходилося на балансі банку за відділеннями № 18, 20, 56, 73, 47, 48 та складськими приміщеннями, і виявлено нестачу матеріальних цінностей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

За змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної

- 3 -

відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені у статті 134 КЗпП України, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1).

Суду першої інстанції не надано доказів, що з відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, що не заперечував представник позивача під час апеляційного розгляду.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач повинен був надати докази та довести, що саме винними, протиправними діями відповідача банку була завдана пряма дійсна шкода.

Однак, таких доводів ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять, не було їх наведено і під час судового розгляду.

З тексту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги ґрунтуються на пункті 5 ст. 134 КЗпП України, згідно якого працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, завданої недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Однак, позивачем суду першої інстанції не було надано доказів передачі відповідачу основних засобів та необоротних нематеріальних активів банку у користування.

Наявність підпису відповідача під інвентаризаційним описом основних засобів та необоротних нематеріальних активів банку станом на 21 листопада 2014р., як матеріально-відповідальної особи, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки згідно посадової інструкції директора адміністративно-господарського департаменту він не є матеріально-відповідальною особою за всі оборотні засоби банку, а несе матеріальну відповідальність тільки за основні засоби, матеріальні активи та цінності, які надані в особисте користування для виконання посадових обов'язків за актом приймання-передачі.

Такого акту суду надано не було.

Крім того, наказом № 456 від 9 квітня 2013р. «Про призначення осіб, відповідальних за облік та переміщення матеріальних цінностей ПАТ «ВіЕйБі Банк» були визначені відповідальні особи за облік та переміщення основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів, які обліковуються на балансі головного банку і використовуються в його обороті, серед яких відповідач не був визначений, як матеріально-

- 4 -

відповідальна особа.

Також правомірно суд першої інстанції виходив з норм Положення про інвентаризацію актів та зобов'язань, затвердженого наказом № 879 від 2 вересня 2014р. Міністерства фінансів України і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014р. за № 1365/26142, згідно пункту 7 розділу I якого проведення інвентаризації є обов'язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб, а інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи (пункт 1 розділу II).

З наданого суду першої інстанції позивачем протоколу засідання робочої інвентаризаційної комісії № 1 від 26 червня 2015р. вбачається, що до складу призначеної наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 27 березня 2015р. інвентаризаційної комісії не було включено відповідача. Також не була проведена інвентаризація і при звільненні відповідача, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для покладення матеріальної відповідальності на відповідача за виявлення 26 червня 2015р. недостачі основних засобів та товарно-матеріальних цінностей.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності та необґрунтованості висновків суду першої інстанції, не було наведено таких доводів і представником позивача під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено поршень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: