Провадження №22-ц/772/233/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач :Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 рокуСправа № 152/1133/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Марчук В.С.

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.

за участю секретаря: Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 152/1133/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Хитрука В.М., -

В с т а н о в и в :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною власністю на квартиру. Вимоги мотивовані тим, що в 1991 році вона з метою купівлі квартири АДРЕСА_1 звернулась до ОСОБА_3, як до власника і домовилась з ним про ціну та всі істотні умови договору купівлі-продажу. Однак, у зв'язку з терміновим від'їзду ОСОБА_3 до країни Ізраїль сторони домовились на тимчасове оформлення договору оренди на ім'я ОСОБА_2, який був укладений 15 серпня 1991 року терміном на п'ять років.

В 1991 році позивач разом з членами своєї сім'ї вселилась у вищезазначену квартиру; в ній позивачка зареєстрована і проживає там до цього часу, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 23.05.2016 року №1982.

ОСОБА_2 зазначає, що вона добросовісно і відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1 з 1991 року по даний час, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просить суд визнати за нею право власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

23.11.2017 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся у суд із заявою про забезпечення зазначеного позову накладенням арешту на спірну квартиру та шляхом заборони вчиняти будь-які дії відповідачем (його представниками) до набрання законної сили рішенням суду. Заява обгрунтувана тим, що представник відповідача ОСОБА_5, не зважаючи на наявний спір про право власності на зазначену квартиру, вживає заходів щодо її продажу до вирішення справи в суді.

Ухвалою Барського районного суду від 23 листопада 2017 року заяву задоволено. Ухвалено: у порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 та заборонити вчиняти будь-які дії відповідачем ОСОБА_3 чи його представниками до набрання законної сили рішення суду в даній справі.

Не погодившись з даною ухвалою, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 оскаржив її в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області, як незаконну та необґрунтовану, оскільки вважає, що суд першої інстанції не дослідив існування обґрунтованого спору між сторонами при постановленні оскаржуваної ухвали та наявність реальної загрози невиконання можливого рішення суду.

Просить скасувати ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року про забезпечення позову та винести окрему ухвалу, при наявності порушень цивільно-процесуального законодавства України відповідно до п.11 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнає, підтримує відзив на неї та просить врахувати його при перегляді справи в апеляційному порядку і закрити апеляційне провадження у справі через те, що ОСОБА_6 не є адвокатом і, відповідно до ст. 131-2 Конституції України, не має право представляти інтереси відповідача, в тому числі, і оскаржувати вказану ухвалу суду першої інстанції.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилася у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та відзив на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Діюча, на час ухвалення оскаржуваного рішення, ст. 213 ЦПК України теж вимагала від рішення суду законності і обгрунтованості.

Проте, оскаржувана ухвала суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд керувався діючими на той час нормами ЦПК України 2004 року, які регулювали правовідносини щодо забезпечення позову, а саме: нормами ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК України 2004 року.

Частина 3 ст. 151 ЦПК України 2004 року, вказує на те, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, суд повинен переконатися, у разі задоволення заяви про забезпечення позову, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Натомість, суд першої інстанції лише зазначив норму ст. 151 ЦПК України та навів у оскаржуваній ухвалі доводи заявника про те, що необхідність забезпечення позову обумовлена діями представника відповідача щодо намірів продати спірну квартиру.

Отже, забезпечення позову не мотивоване, як і вказується у апеляційні скарзі; не грунтується на будь-яких доказах та не відповідає вимогам Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Пленум Верховного Суду України у вказаній постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» , а саме: у п. 4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Щодо наявності спору між сторонами, то він є, оскільки є позов, який не визнається відповідачем.

Разом з тим, як уже було зазначено, суд не пересвідчився в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Надані до відзиву представником позивача додатки: копія витягу з ЄРДР, копія ухвали Жмеринського міськрайонного суду та скриншот з електронної адреси, не впливають на ситуацію, оскільки вони не були предметом розгляду при постановлені ухвали суду, більше того, копія витягу з ЄРДР та копія ухвали Жмеринського міськрайонного суду не стосуються предмета доказування - реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, а стосуються коштів ОСОБА_2, тому в силу ч.4 ст. 77 ЦПК України 2017 року, суд їх до уваги не бере.

Щодо скриншота, він не відповідає нормі ст. 95 ЦПК України 2017 року, а відповідно, не є допустимим доказом, в силу ч.2 ст. 78 цього Кодексу.

Ще у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

На думку колегії апеляційного суду оскаржувана ухвала, крім того, що не містить переконань щодо наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, ще і суперечить інтересам відповідача та його представника, порушує їх права та інтереси; виду забезпечення позову, який застосував суд, не відповідає позовним вимогам, виходячи з наступного.

В оскаржуваній ухвалі, крім арешту майна, застосований такий вид забезпечення позову, як заборона вчиняти будь-які дії відповідачем ОСОБА_3 чи його представником до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Таке обмеження прав вказаних осіб суперечить Конституції України, а саме її ст. 21, де вказано, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Суд же, своєю ухвалою, обмежив ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6 у правах на вчинення будь-яких дій, не вказавши, які це мають бути дії, в чому вони можуть полягати.

Отже, на думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції постановлена за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому, в силу ст. 376 ЦПК України, її необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Щодо доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 про закриття апеляційного провадження у справі через те, що ОСОБА_6 не є адвокатом і, відповідно до ст. 131-2 Конституції України, не має право представляти інтереси відповідача, в тому числі і оскаржувати вказану ухвалу суду першої інстанції, вони помилкові та такі, що не відповідають діючому законодавству, через наступне.

У ч.4 ст. 131-2 Конституції України, на яку посилається заявник, вказано, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва у суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах.

Відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України, дана справа є малозначною, отже, ОСОБА_6 має право представляти інтереси відповідача за його довіреністю, як він і робить.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви представника представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а саме - з 21.03.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук