АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/132/18 Номер провадження 22-ц/786/778/18Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді:Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Карпушина Г.Л.,

Секретар : Колодюк О.П.,

За участі: заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 січня 2018 року ухваленого під головуванням судді Іващенка Ю.А. о 08 год. 18 хв. (відомості про складання повного тексту рішення відсутні) по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_3, про видачу обмежувального припису.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду про видачу обмежувального припису посилаючись на те, що з 2007 року по 2011 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому шлюб було розірвано, донька залишилась проживати разом з матір`ю.

Вказував, що колишня дружина систематично перешкоджає реалізації його прав на виконання обов'язків щодо виховання дитини. З даного приводу він був змушений звертатися до органів опіки та піклування, Націоналної поліції, суду.

Зазначив, що після встановлення графіку відвідування дитини за місцем проживання матері, остання неодноразово порушувала його права на спілкування з донькою, а саме: вивозила дитини з дому, забороняла їй спілкуватися з ним по телефону.

Заявник стверджував, що ОСОБА_3 нехтує рівністю прав та обов'язків дитини щодо обох батьків, обмежує право дитини на спілкування з батьком, а тому вважав, що її діяння підпадають під визначення домашнього насильства, а саме умисне вчинення діянь психологічного характеру, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання, або між колишнім подружжям, направленим на обмеження волевиявлення особи, позбавлення передбачених законом прав, що спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, внаслідок чого завдана чи могла бути завдана шкода психічному здоров'ю потерпілого.

У зв'язку з цим просив видати обмежувальний припис у вигляді зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у спілкуванні ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5, в тому числі при користування дитиною з цією метою засобами зв'язку, що є особистою приватною власністю дитини, та направити ОСОБА_3 на проходження програми для кривдників строком на 1 рік. Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України для взяття ОСОБА_3 на профілактичний облік.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 січня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_3, про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив заявник ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме що ОСОБА_3 забезпечує спілкування дитини з батьком значно більший час, ніж був визначений органами опіки та піклування.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не враховані всі випадки перешкоджання з боку ОСОБА_3 в спілкуванні з дочкою.

Також зазначив, що місцевим судом невірно визначено правовідносини внаслідок неправильного тлумачення ЗУ « Про запобігання та протидії домашньому насильству»

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 стверджує про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що суд дав правильну оцінку наявним у справі доказам.

Вказує, що твердження заявника про перешкоди у спілкуванні з дочкою не підтверджені жодними належними доказами.

Зазначає, що ОСОБА_2 припинив сплачувати їй аліменти на дитину, що свідчить про небажання останнього утримувати дитини.

Таким чином просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що заявник ОСОБА_2 з 2007 по 2011 роки перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5).

Також встановлено, що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір'ю. Однак, у зв'язку з недосягненням між батьками дівчинки згоди про участь батька у вихованні дитини виконавчим комітетом Лубенської міської ради 27.06.2012 року за заявою заявника було прийнято рішення №169 яким визначено порядок побачень батька з малолітньою дитиною кожної суботи та неділі з 14.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання матері ОСОБА_3 (а.с.7,8).

В судовому засіданні суду першої інстанції стронами не заперечувалось, що не дивлячись на встановлені години спілкування батька з дитиною за місцем проживання матері та по 4 години на тиждень, ОСОБА_3 забезпечує спілкування батька із дитиною не за своїм місцем проживання та в дні і години за взаємною домовленістю і, як наслідок, дитина періодично декілька днів перебуває за місцем проживання батька.

Викладене свідчить, що ОСОБА_3 забезпечує спілкування дитини із батьком значно більший час, ніж був визначений органом опіки та піклування.

Відмовляючи в задоволенні заяви місцевий суд виходив з того, що неможливість заявника побачитися з донькою 24.09.2016 року не є підставою для задоволення заяви.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення домашнього насильства ОСОБА_3

Також місцевий суд зазначив, що в даному випадку заявником фактично оспорюються дії ОСОБА_3 про вчинення нею перешкод у спілкуванні з дитиною, що не є підставою для застосування обмежувального припису.

Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вирішуючи питання відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України про фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.04.2017 року залишеним без змін судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом ним.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 -2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

ОСОБА_2 у поданій заяві посилається на застосування обмежувального припису на підставі ч.3 ст. 26 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" про необхідність прийняття рішення про видачу обмежувального припису на підставі оцінки ризиків у зв»язку з тим, що малолітня донька є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску і такий психологічний тиск продовжується, що є загрозою для здоров»я дитини.

Відповідно до п.3 та 14 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

За п. 9 ч.1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції оцінивши усі докази у сукупності вірно встановив, що мати ОСОБА_3 у жодному разі не є кривдником щодо своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, жодного насильства у будь -якій формі вона не мала наміру вчиняти та не строрює ризиків для шкоди його здоров»ю. Тому за відсутністю доказів, що малололітня донька є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску з сторони матері ОСОБА_3 чи загрози вчинення такого психологічного тиску у суда першої інстанції не було законних підстав для задоволення заяви про видачу щодо неї обмежувального припису.

Суд першої інстанції правильно оцінив, що неможливість заявника побачитися із донькою 24.09.2016 року, не підтверджує у відносинах які склались між батьками про фактичне вчинення матір`ю такого тиску.

Місцевим судом повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про відмову у задоволенні заяви, не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль