Справа № 467/1457/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ :

01 грудня 2017 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, в обґрунтування якого посилався на те, що 16 січня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла йому земельну ділянку розміром 7,12 га, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серії І-МК № 019071, виданого ОСОБА_3 сільською радою Арбузинського району Миколаївської області 29 грудня 2011 року, зареєстрованого а Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 321.

01 лютого 2015 року ОСОБА_4 померла, а він, як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини, проте остання відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю оригіналу державного акта на право приватної власності на землю.

В позовній заяві позивач вказує, що у нього немає оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку, отримати його дублікат також неможливо, що й стало підставою його звернення до суду.

Просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,12 га, яка розташована а межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та належала ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-МК № 019071, виданого ОСОБА_3 сільською радою Арбузинського району Миколаївської області 29 грудня 2001 року в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила його задовольнити та пояснила суду, що за життя ОСОБА_4, належна їй земельна ділянка перебувала в користування позивача, а так як останній належно користувався нею та вчасно сплачував орендну плату, то ОСОБА_4 склала заповіт саме на позивача.

01 лютого 2015 року ОСОБА_4 померла, а позивач звернувся до приватного нотаріуса Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини, однак остання, посилаючись на відсутність оригіналу державного акта на право власності на землю, відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Представник позивача вказувала, що оригіналу державного акту у позивача немає, за яких обставин його втрачено невідомо, а на його звернення до Арбузинського відділу Держгеокадастру в Миколаївській області йому в усній формі було відмовлено у видачі його дубліката, так само як і відмовлено державним реєстратором у видачі витягу.

Позивач в судове засідання не зявився, про його дату, час та місце повідомлений належно, причин свого неприбуття не повідомив, будь-яких клопотань до суду не направляв.

Відповідач ОСОБА_3 сільська рада Арбузинського району Миколаївської області свого представника в судове засідання не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належно, 12 лютого 2018 року направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності його представника, а проти задоволення позову не заперечує.

Провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2017 року, справу призначено до судового розгляду на 21 грудня 2017 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року розгляд справи було відкладено на 19 січня 2018 року у звязку з неявкою учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2018 року приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_5 було зобовязано надати Арбузинскому районному суду Миколаївської області належним чином завірену копію спадкової справи № 38/2015, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, померлої 01 лютого 2015 року, вказана копія спадкової справи долучена до матеріалів провадження.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2018 року у справі розпочате підготовче провадження у звязку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, яке було закрите ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2018 року, а справу призначено до судового розгляду по суті на 30 березня 2018 року.

За таких обставин, суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створивши учасникам судового процесу всі умови для реалізації ними їхніх прав, виконавши всі необхідні процесуальні дії для повного і обєктивного розгляду справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозвязку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись принципом верховенства права, зробив такі висновки.

Суд встановив, що 16 січня 2013 року ОСОБА_4 заповіла позивачу належну їй земельну ділянку площею 7,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Заповіт посвідчено 16 січня 2013 року секретарем виконавчого комітету Овсяниківської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та зареєстровано в реєстрі за №8.

Земельна ділянка площею 7,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-МК № 019071, виданого на підставі рішення 16 сесії 23 скликання ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів від 28 грудня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на прав приватної власності на землю за № 321.

Вартість земельної ділянки згідно звіту про експертну грошову оцінку станом на 19.10.2017 року складає 137 114,00 грн.

01 лютого 2015 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОЛ № 202654, виданим виконавчим комітетом Овсяниківської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право визначеної у заповіті особи на спадкування регламентоване ч.1 ст. 1223 ЦК України, а її право на прийняття спадщини або неприйняття її ч.1 ст. 1268 ЦК України.

Правова норма ч.1 ст. 1269 ЦК України зобовязує спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини у строки, що встановлені ст. 1270 ЦК України.

Як слідує із довідки Овсяниківської сільської ради Кіровокрадського району Кіровоградської області № 02-30/510 від 30.09.2016 року ОСОБА_4 до дня смерті 01.02.2015 року була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так як позивач не проживав разом з ОСОБА_4 на момент її смерті, однак був спадкоємцем її майна за заповітом, то подав у встановленому законом порядку заяву про прийняття спадщини, на підставі якої 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_5 заведено спадкову справу 38/2015.

За правилами ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтва про право на спадщину видають нотаріуси на підставі п.3 ч.1 ст. 34 та ч.1 ст. 66 Закону України «Про нотаріат» N 3425-XII від 02.09.1993 року (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно п.4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Проте, як видно з листа приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 28 грудня 2015 року № 1452/02-14, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, зокрема, через те, що ним подано копію Державного акта на право приватної власності на землю на імя спадкодавця.

Відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу, а саме: оригіналу Державного акта на право приватної власності на землю й стала підставою його звернення до суду з цим позовом.

Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" наголошено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Зі системного аналізу вищевикладеного слідує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В судовому засіданні представник позивача посилалась на неможливість отримання дублікату Державного акта на право приватної власності на землю, про що позивачу було повідомлено в усній формі посадовими особами Арбузинського відділу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області.

Суд погоджується з такими твердженнями, оскільки з прийняттям Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" друк бланків державних актів, а також державна реєстрація і видача державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано, повноваження по державній реєстрації прав на нерухоме майно територіальними органами земельних ресурсів припинені.

На підтвердження своїх доводів про те, що оригінал Державного акта на право власності на землю серії І-МК № 019071, виданий ОСОБА_3 сільською радою 29.12.2001 року на імя ОСОБА_4 втрачено, представник позивача надала суду завірену копію оголошення, що міститься в газеті «Нове життя» за 15 березня 2018 року.

Проте, проте суд відхиляє доводи представника позивача про неможливість оформлення спадщини у нотаріальному порядку через таке.

Відповідно до п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553) (далі Порядок) для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про субєкта права власності - спадкодавця з обовязковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

Пункт 53 цього Порядку регламентує, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на обєкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у звязку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обовязковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Втім, в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили про намагання позивача отримати витяг щодо правовстановлюючого документу на земельну ділянку у спосіб, що передбачений вказаним Порядком.

Твердження представника позивача про те, що позивачу було в усній формі відмовлено державним реєстратором суд вважає такими, що не доведені належними доказами за умови, що письмової відмови суду надано не було.

Зокрема, відсутні будь-які дані, які б давали підстави вважати, що позивач надав державному реєстратору всі необхідні документи.

При цьому суд звертає увагу, що оголошення про втрату Державного акта на право власності на землю було опубліковане тільки 15 березня 2018 року, тобто після предявлення позову та після розяснення судом у підготовчому судовому засіданні у порядку п.5 ч.2 ст. 197 ЦПК України щодо доказів, які мають бути надані позивачем на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Втім, позивач, будучи вільним у використанні своїх прав, за відсутності жодних перешкод з боку суду у реалізації ним своїх обовязків, імперативної вимоги ч.1 ст. 81 ЦПК України щодо доведення перед судом обставин, на які він посилається у позові, не виконав, достовірних доказів того, що він намагався здійснити дії, передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, суду не надав, а відтак і не довів, що існують обєктивні, реальні перешкоди для оформлення ним своїх спадкових прав у позасудовий порядок.

За такого, вимоги позивача про визнання за ним права власності у порядку спадкування є передчасними і не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову оскільки права позивача в цій ситуації, не є порушеними, оспорюваними або ж невизнаними, а вимоги передчасними.

Питання щодо судових витрат, а саме судового збору, належить вирішити на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, тобто у даному випадку, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12,13, 76-81, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца