Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/11913/15-ц

провадження № 61-6900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, підписану представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Соколової В. В.,

В С Т А Н О В И В :

22 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 756/11913/15-ц відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 756/11913/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, в якому просив визнати недійсним договір «Автопакет» № 19/АМБ/99/2007-840 від 26 листопада 2007 року (далі - кредитний договір). В обґрунтування вимог посилався на те, що 26 листопада 2007 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір. Вважав, що при укладенні кредитного договору з боку відповідача було порушено положення підпунктів в), г), д), є), з), і) пункту 2 частини другої статті 11, пунктів 2, 5 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чим порушено права позивача як споживача фінансових послуг. Крім того, всупереч вимогам законодавства банком не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням споживача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті, а також відсутній графік погашення кредиту.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов задоволено. Рішення мотивовано тим, що в момент вчинення правочину не були додержані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв'язку із чим, кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення на підставі статті 236 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення мотивовано тим, що оспорюваний правочин відповідає вимогам статей 626, 627, 638 ЦК, оскільки він укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, при його укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, сторони виконували умови договору.

У червні 2016 року ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_5, звернувся із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), у зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним. Також вказує, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, що у разі ненадання інформації споживачу, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе встановлену статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність, і вказані порушення є підставою для розірвання договору та/або відшкодування збитків та не є підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

по-перше, пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;

по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується численними висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 у справі № 3-649гс15; постанова Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 у справі № 3-670гс15; постанова Верховного Суду України від 04 листопада 2015 у справі № 3-669гс15; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806ц16; постанова Верховного Суду України від 30 листопада 2016 у справі № 910/31110/15).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір «Автопакет» №19/АМБ/99/2007-840. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 45 652 долари США на строк до 26 листопада 2014 року із сплатою відсотків за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки 1,075% на місяць. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Мета кредиту - на придбання автотранспорту та витрати, пов'язані з державною реєстрацією автотранспортного засобу у МРЕВ при УДАІ УМВС України в м. Києві.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у пункті 2.2 Кредитного договору сторони погодили, що виконання зобов'язань по поверненню коштів, отриманих в рамках кредиту/кредитної лінії та сплати передбачених цим договором платежів: позичальник повертає та сплачує банку передбачені пунктами 1.1.3.1 цього договору відсотки безготівковим перерахування або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок у порядку передбаченому пунктів 2.2.3 цього договору, шляхом сплати суми мінімального необхідного платежу, розмір якого складає 819,13 доларів США.

Суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними. Умовами оспорюваного договору були передбачені розмір процентної ставки, порядок погашення кредиту, розмір платежів та їх періодичність. Позивач отримав грошові кошти в розмірі 45 652 доларів США, починаючи з 19 грудня 2007 року по 20 січня 2014 року виконував умови кредитного договору. ОСОБА_4 лише у 2015 році, тобто через вісім років після укладення кредитного договору, отримання кредиту, часткового виконання, звернувся з позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору № 19/АМБ/99/2007-840 від 26 листопада 2007 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, статтями 16, 203, 215 ЦК, статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

На підставі статей 16, 203, 215 ЦК, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, підписану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель