Справа № 713/446/17
Провадження №2/713/9/18
РІШЕННЯ

іменем України

05.03.2018 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кибич І.А., з участю секретаря Мірчева О.І., за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійснення права власності шляхом вселення в житловий будинок, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Вижницької міської ради, Чернівецької області, ОСОБА_1, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину по закону,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернувся в суд з позовом про вселення в житловий будинок до відповідача ОСОБА_3 В позові зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.1993 року, посвідченого нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В., реєстровий номер 200, яке зареєстроване у встановленому на той час законом порядку у Виженській сільській раді у по господарській книзі №10, особовий рахунок НОМЕР_1, сторінка 35, він власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель і споруд належить на підставі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_3 До недавнього часу він безперешкодно здійснював володіння та користування належним йому майном, тобто житловим будинком із надвірними будівлями і спорудами, а також частиною земельної ділянки. Однак з серпня 2016 року ОСОБА_3 повідомив, що йому належить увесь будинок і він на нього немає права, після чого почав створювати перешкоди йому у здійсненні права користування та розпорядження майном. У даний час він позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки ОСОБА_3 фізично не допускає його до будинку, у нього немає ключів від дверних замків будинку, господарських будівель, оскільки ОСОБА_3 замінив замки, вчиняє сварки, а 16.08.2016 року побив його на подвір'ї будинку, заподіявши тілесні ушкодження. По даному факту заведене кримінальне провадження №0000452, розслідування якого проводить Вижницьке ВП. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 він позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном, намагається в судовому порядку позбавити його права власності на належну йому частку майна. Усі спроби порозумітись з ОСОБА_3 не дали результату.

Просить зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ним, житловим будинком із надвірними будівлями і спорудами, а також земельною ділянкою, що належить до цього будинку, які знаходяться у АДРЕСА_1, шляхом його вселення до даного будинку та передачі йому ключів від нього та стягнути судові витрати.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про прав на спадщину по закону до відповідачів Вижницької міської ради, ОСОБА_1 В зустрічному позові зазначив, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами належав їхньому батькові ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, господарство якого відносилось до суспільної категорії робітничих дворів, після його смерті спадкоємці за законом, які вступили в управління спадковим майном були і є: матір ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, згідно ст..ст.529, 549 ЦК УРСР (1963 року) вони успадкували спадкове майно, що належало їхньому померлому батькові по 1/3 частині кожному. У 1976 році ОСОБА_1 одружився та перейшов проживати на постійне місце проживання до своєї дружини, і більше в їхнє господарство не повертався. Після смерті їхньої матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 залишилось два спадкоємці по закону, він та ОСОБА_1 На день смерті матері він проживав у спадковому будинку один, ОСОБА_1 не проживав разом з ними, оскільки має окремо своє господарство. Відповідно до ст.549 ЦКУРСР (1963) він своєчасно вступив в управління спадковим майном, так як проживав та проживає в даному спадковому будинку. ОСОБА_1 заяви до Вижницької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини або відмови від неї, не подавав. Тому Вижницька державна нотаріальна контора неправомірно видала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку будинку, оскільки ОСОБА_1 спадщини не прийняв, а він не писав заяву до нотаріуса про включення брата в число спадкоємців по закону. Таким чином після смерті матері її частку 1/3, успадкував тільки він, і має право на спадкове майно в розмірі 2/3 частин. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину по закону, яке видано Вижницькою державною нотаріальною конторою 29 січня 1993 року повинно бути визнано недійсним, оскільки ущемлює його законні права.

Уточнивши зустрічні позовні вимоги просить поновити строк позовної давності звернення до суду з даним позовом та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону, виданого Вижницькою державною нотаріальною конторою 29 січня 1993 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилались на обставини, викладені в позові, просили задовольнити. Зазначали, що відповідач замок від житлового будинку не змінив, а замок пошкоджений стороннім предметом. Зустрічний позов не визнали, підтримали подані письмові пояснення, відзив та заперечення, згідно яких зазначили, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину по закону від 29.01.1993 року, видане Вижницькою державною нотаріальною конторою, і у встановленому на той час законом порядку, зареєстроване виконкомом Виженської сільської ради. Спадкоємцями майна, яким є спірний житловий будинок, є у рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є титульними співвласниками спірного житлового будинку. Про існування свідоцтва ОСОБА_3 було відомо, ще у 1993 році, оскільки дане свідоцтво видано і йому також, однак ОСОБА_3 оскаржує свідоцтво тільки у 2016 році, після того, як між ним та його братом виникли неприязні відносини. Також вважають, що ОСОБА_3 щодо вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину по закону пропустив строк позовної давності тривалістю у три роки, в межах якого міг звернутись до суду з даною вимогою. Вважають, що заява ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності із підстав поважності пропущеного строку не може бути задоволена, оскільки у 1993 році питаннями документального оформлення спадщини, як відповідача, так і позивача, займався ОСОБА_3, який зокрема заплатив усі платежі в нотаріальній конторі і за свого брата. Тобто ОСОБА_3 у 1993 році було достовірно відомо про зміст свідоцтва про право на спадкове майно від 29.01.1993 року, відповідно і про нібито «порушення його спадкових прав». Твердження ОСОБА_3 про те, що від дня народження проживає у спадковому будинку є неправдивим, оскільки із копії сторінки по господарської книги за 1977-1979 роки зазначено, що ОСОБА_3 разом із сім'єю вибув із даного будинку на «номер 446». Просять відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 за безпідставністю.

В судове засідання ОСОБА_3 не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. ОСОБА_3 в ході розгляду справи подав заперечення, відповідно до яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає безпідставні посилання ОСОБА_1 щодо того, що він не йде на контакт з ним, реєстрацію ОСОБА_1 у спірному будинку було здійснено з порушенням, оскільки ним було подано заяву-застереження ОСОБА_9, 31.08.2016 року. Стосовно посилань щодо кримінального провадження №0000452, воно стосується його як особи, відносно якої призначено СМЕ. 06 квітня 2017 року Виженська сільська рада зробила невдалу спробу скласти акт обстеження житлово-побутових умов, на що він подав заяву від 07.04.2017 року, а наступного дня викликав поліцію, оскільки працівниками сільської ради без його дозволу та згоди було сфотографовано все, що знаходиться в спірному будинку. Просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позов, згідно якого зазначив, що з моменту видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину з 29.01.1993 року не володів і не користувався своєю частиною спадкового будинку, страхових платежів за свою частину майна, що перейшло йому у спадщину не сплачував, та до суду про встановлення порядку користування своєю частиною не звертався. Даним будинком володіє та користується ОСОБА_3 ОСОБА_1 пропустив строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Просив відмовити в задоволенні первісного позову. Зустрічний позов ОСОБА_3 підтримав, посилався на обставини викладені в позові, просив задовольнити.

В судове засідання представник відповідача за зустрічним позовом Вижницької міської ради не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи представник відповідача Вижницької міської ради подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнають, просять відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно відмовити.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою належних до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого 29.01.1993 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В., зареєстровано в реєстрі за №200.

З довідки Вижницької міської ради №191 від 10.03.2017 року вбачається, що згідно облікових даних по господарська книга №10, особовий рахунок НОМЕР_2, сторінка 8, адреса АДРЕСА_1, ОСОБА_1 є власником 1/2 даного житлового будинку, де і зареєстрований. Особовий рахунок НОМЕР_1 погосподарської книги №10, сторінка №35, відповідає на даний час адресі АДРЕСА_1

З довідки Виженської сільської ради №1036 від 25.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає на території АДРЕСА_1.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 №235 від 07.04.2017 року вбачається, що комісія в складі в.о. старости Вижницької міської ради с.Виженка В.П. Савчукевича, соціального працівника ОСОБА_10 та діловода Вижницької міської ради с.Виженка ОСОБА_11 провела обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1, і з'ясувала, що він за даною адресою зареєстрований, але не проживає. В особистій власності заявника є 1/2 частка житлового будинку загальною площею 45 кв.м. на дві житлові кімнати. На момент обстеження встановлено, що в частині будинку, яка є власністю ОСОБА_1 зберігаються консервації та інші предмети побуту сім'ї ОСОБА_3, брата заявника. Фактично до кімнат доступ обмежений, так як у замковій щілині є сторонній предмет (цвях).

Судом також встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 склались неприязні відносини стосовно права користування та розпорядження ОСОБА_1 належною йому часткою у житловому будинку, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження №0000452 від 17.08.2016 року, копією відповіді Вижницького ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області №5527/123/48/01/16 від 02.09.2016 року, що також підтвердили в судовому засідання сторони.

У відповідності до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У ст.3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В ч. 1 цієї ж статті вказано, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч. ч. 1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 379 ЦК України визначає поняття житла. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

В свою чергу в ст. 380 ЦК України закріплено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 4 ст. 355 ЦК України встановлено, що спільна часткова власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін або законом. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю частковою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни. довічного утримання тощо. Набувачами такої частки можуть бути сторонні особи або інші співвласники.

Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, як власник 1/2 частки житлового будинку, має право вільно на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а насамперед, використовувати його за призначенням - для постійного проживання.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Пунктом 33 вищевказаної постанови, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав ВСС України зазначає, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Так, відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих у справі доказів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою належних до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, зареєстрований в спірному житловому будинку та відповідно до положень ст.ст.150, 155 ЖК України має право користуватися належною йому часткою у житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1, з врахуванням положень ЦК України, щодо рівності часток співвласників житлового будинку.

На підставі викладеного, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спірним житловим будинком, підлягають задоволенню, а саме, суд вважає за необхідне зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, належній на праві власності та вселити ОСОБА_1 в спірний житловий будинок.

Належних та допустимих доказів, які б спростували досліджені в судовому засіданні докази, відповідачем ОСОБА_3 та його представником, не надано.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на відсутність проживання позивача у будинку та подальших намірів проживання у ньому, як підставу відмови у позові, судом не приймаються, оскільки позивач має право та законний інтерес до належної йому 1/2 частки спірного будинку, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Посилання відповідача ОСОБА_3 щодо звернення позивачем з даним позовом поза межами строку позовної давності, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, оскільки відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З пояснень наданих позивачем ОСОБА_1 встановлено, що він безперешкодно користувався належною йому часткою житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд, однак з серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 створюються перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, саме з цього часу його право володіння та користування належним майном порушено діями відповідача ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 14.03.2017 року, тобто в межах позовної давності.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1, на думку суду дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно ч. 4 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч.5 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Позивачем та його представником не надано відомостей щодо земельної ділянки, її площі, цільового призначення, кадастровий номер. Не зазначено яким способом відповідачем ОСОБА_3 створюються перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Згідно ч.1, п.3, ч.2 ч.10 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Суд також враховує роз'яснення, які містяться у п.36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

У зв'язку з викладеним, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 320,00 грн.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про прав на спадщину по закону, судом встановлено наступне.

З копії свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого 29.01.1993 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №200 вбачається, що державний нотаріус, посвідчила, що на підставі ст.529 ЦК України, спадкоємцями майна ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, є в рівних частинах кожний її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які проживають в с.Виженка, Вижницького району Чернівецької області. Спадкове майно, на яке видано дане свідоцтво складається з: жилого будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Виженка, Вижницького району, належного померлій ОСОБА_8, на праві особистої власності на підставі довідки №5, виданої виконкомом Виженської сільської ради народних депутатів 21.01.1993 року, де жилий будинок зареєстрований в погосподарській книзі №10, особовий рахунок НОМЕР_1, стор.35. Жилий будинок дерев'яний, житловою площею 36 кв.м., з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: сараєм, приміщенням для дров та підвалом розташований на земельній ділянці держземфонду.

Відповідно до норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Відповідно до цієї норми перехідних положень ЦК України, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Як встановлено судом, спадщина після смерті ОСОБА_8, відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто до 1 січня 2004 року, а тому необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством СРСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР 1963 року).

Крім того, статтею 75 ЦК УРСР 1963 року визначено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно положень ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В силу ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини та втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 20/5 від 03.03.2004, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

З довідки Виженської сільської ради Народних депутатів №5 від 21.01.1993 року вбачається, що згідно з записом в по господарській книзі №10, особовий рахунок НОМЕР_1, сторінка 35 за ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 і яка являється останнім членом робітничого двору, числиться житловий будинок, який розташований на земельній ділянці держземфонду розміром 1500 кв.м. і знаходиться в с.Виженка, Вижницького району Чернівецької області. Коротка характеристика будинку: будинок дерев'яний, критий залізом на 2 житлові кімнати, загальною житловою площею 36 кв.м. До будинку примикають такі господарські будівлі: сарай, приміщення для дров, підвал. Дійсна оцінка будинку становить 24103 крб. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 своєчасно вступили в управління спадковим майном в установлений законом строк, що підтверджується постійним проживанням їх в даному будинку з липня 1992 року по даний час. Самовільного будівництва в даному господарстві немає.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

У відповідності до вищенаведеного до спадщини, яка відкрилась до 01.01.2004 року допускається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про спадщину.

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1, прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_8 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, оскільки на час смерті матері постійно проживали в спадковому будинку. Даний факт підтверджено довідкою Виженської сільської ради Народних депутатів №5 від 21.01.1993 року, на підставі якої було видане спірне свідоцтво про право на спадщину за законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зазначені докази фактичного прийняття спадщини були достатніми для видачі нотаріусом сторонам свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частках кожному на спадкове майно. При цьому слід врахувати, що ОСОБА_3 до 26 грудня 2016 року будь-яких заперечень щодо спадкування майна матері братом ОСОБА_3 не мав.

Посилання ОСОБА_3 стосовно того, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано з порушенням рівності часток, оскільки відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вибув з господарства та втратив зв'язок з господарством, із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса не звертався, є безпідставними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні копіями по господарських книг, з яких вбачається, що господарство, яке розташоване в с.Виженка, Вижницького району Чернівецької області та належало до суспільної групи господарства - робітничий двір. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7, - помер, на час його смерті в житловому будинку проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_8 та сини батько ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Головою двору та власником житлового будинку була ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Майно робітничого двору спадкувалось на загальних підставах та згідно порядку визначеному ЦК УРСР.

Посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, оскільки на час відкриття спадщини не проживав в житловому будинку та не подав заяву про прийняття спадщини, є такими, що не відповідають вимогам закону і встановленим по справі обставинам на підставі досліджених судом доказів.

Таким чином, на підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про прав на спадщину по закону задоволенню не підлягають за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ перехідних положень цивільно-процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Керуючись ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 316-317, 319, 355-357, 379, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150, 155 ЖК України, абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення», ст.ст.524-525, 529, 548, 560 ЦК УРСР, ст.ст.4, 13, ст.76, 77, 81, 141, 258-265, 354 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не чинити перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, у користуванні 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, належній на праві власності.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, судові витрати, судовий збір в сумі 320,00 (Триста двадцять) гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Вижницької міської ради, Чернівецької області, ОСОБА_1, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину по закону від 29 січня 1993 року, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Суддя: І. А. Кибич