Провадження №2/521/1092/18
21 лютого 2018 року місто ОСОБА_1
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Дукіній Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача вказувала, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстрована відповідач ОСОБА_3.
Позивач свідчить, що ОСОБА_3 ніколи за відповідною адресою не проживала, але в позасудовому порядку не здійснила необхідних дій щодо зняття з реєстраційного обліку та реєстрації за фактичним місцем проживання. У звязку з викладеними обставинами, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2
Як випливає з довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 21 вересня 2017 року, за адресою вказаної квартири зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно заяв мешканців, зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме показань громадян ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3 не проживає та ніколи не проживала у ІНФОРМАЦІЯ_3.
Як випливає з листа Центру поштового звязку №1 Одеської дирекції ПАТ «Укрпошта» №07-07-81-2704 від 08 грудня 2017 року, на імя ОСОБА_3 на адресу квартири АДРЕСА_1 за період з 15 листопада 2016 року до 07 грудня 2017 року надходила кореспонденція від 25 жовтня 2017 року, яка була повернута на зворотну адресу суду через те, що зі слів власника квартири ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає.
Згідно листа КУ «Міська клінічна лікарня №1» №894 від 14 грудня 2017 року, ОСОБА_3 за медичною допомогою не звертались, в електронному регістрі населення не значиться.
Як регламентує ст. 29 ч.1 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
В силу ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як чітко регламентує ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Ураховуючи викладене, а також на підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 втратила право користування відповідним житловим приміщенням.
Як зазначає ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.
Як розяснює ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1.
При цьому, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстраційного обліку органом реєстрації, яким в даному випадку є Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 640,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 281, 282, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1.
Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору в розмірі 640,00 гривень.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.