Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 460/3428/13-ц

провадження № 61-2610 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

правонаступник після смерті ОСОБА_5, визнаної рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2014 року померлою - ОСОБА_6,

представник - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області у складі судді Воробель М. М. від 07 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської областіу складі колегії суддів: Федоришина А. В., Приколоти Т. І., Тропак О. В., від 21 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2009 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_8 30 000 доларів США, що станом на 06 вересня 2013 року, еквівалентно по курсу Національного Банку України - 239 790 грн, з кінцевим строком повернення коштів - 01 січня 2011 року, що підтверджено розпискою. Разом з тим, на випадок неповернення грошей або прострочення виконання своїх зобов'язань, ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання передати в заставу своє майно, а саме: земельну ділянку, яка їй належить на праві власності. 26 січня 2011 року між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір уступки права вимоги, за умовами якого ОСОБА_8 передав позивачу право вимоги по стягненню вищевказаного боргу з ОСОБА_5 Зазначав, що він разом із ОСОБА_9 повідомляли відповідача про необхідність повернення боргу, проте на момент звернення із позовом до суду свої зобов'язання ОСОБА_5 не виконала. Крім того, відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції. Сума санкції з урахуванням 3 % річних з простроченої суми заборгованості за період прострочення становила 19 176 грн 63 коп.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь - 272 155 грн 08 коп.

Заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області

від 07 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 252 978 грн 45 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 % річних з простроченої суми заборгованості у розмірі 19 176 грн 63 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки відповідач свої грошові зобов'язання з повернення отриманої позики не виконала, спірна сума підлягає стягненню в судовому порядку з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Також, виходив з того, що на підставі договору про відступлення первісним кредитором ОСОБА_8 права вимоги до ОСОБА_5 новому кредиторові ОСОБА_3 відбулась заміна кредитора у зв'язку із чим у ОСОБА_3 виникло право вимоги до ОСОБА_5 щодо виконання зобов'язання, яке виникло між нею та ОСОБА_8 на підставі укладеного між ними договору позики.

20 травня 2016 рокуОСОБА_6 (правонаступник ОСОБА_5.), в інтересах якої діє ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не повно з'ясовано обставини справи, а саме те, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, а також в матеріалах справи відсутні підтвердження щодо направлення повідомлення про необхідність повернення боргу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом установлено, що 19 серпня 2009 року між ОСОБА_8 та

ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг 30 000 доларів США та передала у заставу наступні документи: сертифікат на земельну частку серія НОМЕР_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, що підтверджено розпискою.

26 січня 2011 року на підставі договору про відступлення права вимоги

ОСОБА_8 уступив ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_5 за вказаним договором позики.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_6 задоволено. Оголошено померлою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє місце реєстрації - АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили та є чинним.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Листом завідувача Третьої львівської державної нотаріальної контори

Спільник З. В. від 15 жовтня 2015 року № 3574/02-14 ОСОБА_6 було повідомлено про те, що на спадкове майно накладено арешт у зв'язку із чим видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2015 року ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, звернулась до апеляційного суду Львівської області з апеляційною скаргою на заочне рішення Яворівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2013 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частина перша статті 512 ЦК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано задовольнили позов в частині стягнення заборгованості основної суми боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми заборгованості, встановивши, що ОСОБА_5 не виконала зобов'язання, передбачені розпискою від 19 серпня 2009 року, право вимоги до якої, на підставі договору про відступлення права вимоги, перейшло до нового кредитора - ОСОБА_11

Разом з тим, установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої ОСОБА_5 позичила у первісного кредитора ОСОБА_9 грошові кошти в іноземній валюті - 30 000 доларів США, колегія суддів не може погодитись з висновком судів попередніх інстанцій в частині стягненнянарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях виходячи з наступного.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, дійшовши правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь нового кредитора ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, водночас помилково стягнули з відповідача суму інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень у частині стягнення з

ОСОБА_5 суми інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп., та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у цій частині. У іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, задовольнити частково.

Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області

від 07 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 21 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп. скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми інфляційних витрат за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 13 188 грн 45 коп.,відмовити.

Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області

від 07 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 21 квітня 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило