Провадження №22-ц/772/395/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач :Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 рокуСправа № 145/472/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

третя особа: ОСОБА_4,

третя особа: приватний нотаріус Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Людмила Станіславівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Мазурчака А.Г. о 13:14 год. у приміщенні Тиврівського районного суду Вінницької області,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Людмили Станіславівни про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позов мотивовано тим, що вона є донькою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та онукою померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8, після смерті яких відкрилася спадщина.

Оскільки її померлий батько не успадкував ту частку спадщини, яка б йому належала за законом після смерті його батьків, якби він був живий на час відкриття спадщини, вважає, що має право за правом представлення на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8

20 лютого 2017 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3, відповідно до яких останній отримав у спадок після смерті ОСОБА_9 ? частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; ? частку земельної ділянки площею 0, 1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; ? частку земельної ділянки площею 0, 2000 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування доводів позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а був лише зареєстрований за місцем проживання спадкодавця.

Також, на думку позивача, нотаріусом неправильно визначено обсяг спадкового майна, на яке відповідачу були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на момент відкриття спадщини право на спадкування мали й інші спадкоємці.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила визнати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 20 лютого 2017 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. та зареєстровані в реєстрі за номерами 306, 307, 308 недійсними.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 лютого 2017 року, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. на ? частку земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована адресою: АДРЕСА_2

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 лютого 2017 року, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. на ? частку земельної ділянки, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 307.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 лютого 2017 року, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 308.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї, а отже, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, є таким, що прийняв спадщину, проте нотаріусом при видачі свідоцтв не встановлено коло спадкоємців та неправильно визначено частку спадкового майна, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Вважаючи рішення суду правильним по суті, проте не погоджуючись з мотивами, з яких суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши її позов з тих мотивів, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті свого батька на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи не було враховано, що відповідач, хоча й був зареєстрованим за місцем проживання спадкодавця, однак не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не є таким, що прийняв її на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Судом безпідставно взято до уваги одні докази та не мотивовано відхилення інших, зокрема показань свідків; вирішуючи справу, суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши ту обставину, що ОСОБА_3 фактично проживав разом зі своєю матір?ю ОСОБА_11 на момент її смерті.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чорний А.В., який представляє інтереси відповідача, указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Також указував на необґрунтованість мотивів позивача щодо факту неприйняття спадщини відповідачем.

У судовому засіданні позивач та адвокат Пинзар О.Г. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Чорний А.В. проти апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зокрема в частині неприйняття спадщини відповідачем.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

За правилами статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року таким вимогам закону відповідає.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина (а.с. 84).

На час смерті ОСОБА_9 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3

20 лютого 2017 року ОСОБА_3 як спадкоємцю першої черги приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С. видано свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: на ? частки земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_4, зареєстроване в реєстрі за № 306; на ? частки земельної ділянки, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_5 зареєстроване в реєстрі за № 307; на ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, зареєстроване в реєстрі за № 308 (а.с.130-134).

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 68 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як на одну з підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, позивач посилалася на те, що ОСОБА_3 не проживав постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до п. п. 3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Як слідує з матеріалів спадкової справи, разом із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 надав до нотаріальної контори довідку Тиврівської селищної ради про те, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 з 12 липня 2002 року в будинку батьків - ОСОБА_9 та ОСОБА_11; домову книгу та паспорт з відміткою місця реєстрації.

Отже, нотаріус відповідно до п. п. 3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 прийняла заяву відповідача, оскільки вважала його таким, що прийняв спадщину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживав на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем є безпідставними.

Разом з тим, посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 одружившись проживав у будинку своєї дружини, а розлучившись - у приміщенні рятувальної станції, не містить підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

За змістом ч. 1 ст. 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Факт постійного проживання відповідача зі спадкодавцем на момент смерті останнього підтверджується довідкою № 812, виданою виконавчим комітетом Тиврівської селищної ради 22 грудня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 з 12 липня 2002 року по теперішній час зареєстрований в будинку батьків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; копією домової книги на будинковолодіння за вищевказаною адресою, показаннями свідків, а також відміткою у паспорті відповідача (а.с.81-89, 92). Іншого житла у відповідача немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову без дослідження належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи в частині, що оскаржується, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на позивача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис В. В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький