Постанова

іменем України

13 березня 2018 року

м. Київ

справа № 185/10319/15-ц

провадження № 61-1746 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентрада»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року в складі судді Бабій С. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ :

17 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентрада» (далі - ТОВ «Ентрада»), ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 13 березня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Ентрада» було укладено договір кредитної лінії № 1, за яким відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним кредитним лімітом у розмірі 12 млн. грн під 18,8 % річних з остаточним терміном повернення не пізніше 9 березня 2017 року. ТОВ «Ентрада» отримало кредит окремими частинами на загальну суму 11 млн. грн. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за договором станом на вересень 2015 року в нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 11 094 027 грн 41 коп., з яких: за тілом кредиту - 11 млн. грн, за відсотками - 94 027 грн 41 коп. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 13 березня 2014 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 1, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести відповідальність за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків у тому ж обсязі, що і боржник. Враховуючи викладене, ПАТ «Ощадбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 094 027 грн 41 коп. та понесені судові витрати.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «Ентрада», та залучено дане товариство до участі у справі як третю особу.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, який є солідарним боржникомТОВ «Ентрада», на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 11 094 027 грн 41 коп., з яких: 11 млн. грн - тіло кредиту; 94 027 грн 41 коп. - заборгованість за процентами, а також - витрати по сплаті судового збору в сумі 166 410 грн 41 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з поручителя як солідарного боржника заборгованості за кредитним договором, що утворилася внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань.Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд виходив з того, що рішення місцевого суду є правильним по суті та відповідає вимогам матеріального права.

У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано задовольнили позов, не взяли до уваги той факт, що банком було порушено порядок реалізації права вимоги до ОСОБА_4 як до поручителя за кредитним договором. Вимога кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання поручителем зобов'язання у розмірі, зазначеному кредитором у вимозі. Банк будь-якої вимоги відповідачу не надсилав, а тому строк виконання поручителем зобов'язання не настав.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

12 березня 2018 року ПАТ «Ощадбанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій і просило відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Умовами договору поруки визначено право кредитора направити поручителю вимогу про погашення боргу. Не направлення такої вимоги не позбавляє банк права вимагати у поручителя виконання зобов'язання відповідно до умов цього договору та законодавства, тобто - пред'явити позов.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 13 березня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Ентрада» було укладено договір кредитної лінії № 1, за яким позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими з максимальним лімітом кредитування у розмірі 12 млн. грн під 18,8 % річних з остаточним терміном повернення не пізніше 9 березня 2017 року.

Згідно з пунктом 2.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснити погашення кожного траншу не пізніше ніж на 365 календарний день з моменту його отримання незалежно від діючого ліміту кредитування. Проценти (з урахуванням положень пункту 2.7.4 цього договору) повинні бути сплачені позичальником щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а в разі дострокового погашення кредиту - одночасно з погашенням кредиту. Перший раз позичальник сплачує проценти не пізніше 10 квітня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ТОВ «Ентрада» своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 9 вересня 2015 року у нього утворилася заборгованість перед банком в сумі 11 094 027 грн 41 коп., з яких: тіло кредиту - 11 млн. грн, заборгованість за відсотками - 94 027 грн 41 коп. Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 21 вересня 2016 року у господарській справі № 905/1301/16 за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ТОВ «Ентрада», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Командитне товариство «АТП 0515», Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбас-Авто», Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, про стягнення заборгованості позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Ентрада» на користь ПАТ «Ощадбанк» прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 11 млн. грн, прострочену заборгованість за відсотками - у розмірі 1 114 210 грн 88 коп., а також - судовій збір у розмірі 181 713 грн 16 коп.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 13 березня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» як кредитором, ТОВ «Ентрада» як боржником, та ОСОБА_4 як поручителем було укладено договір поруки № 1, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести відповідальність за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків у тому ж обсязі, що і боржник.

Підпунктом 4.3.2 пункту 4.3 договору поруки передбачено, що банк без повідомлення поручителя та будь-яких змін до цього договору має право здійснювати у будь-який час та будь-яким способом право (права), передбачене(і) кредитним договором, вимагати погашення кредиту (будь-якої його частини), процентів чи інших платежів, які підлягають сплаті відповідно до умов кредитного договору, застосовувати будь-які способи правового захисту або забезпечення виконання зобов'язання, укладати будь-які мирові (компромісні) угоди (правочини).

Згідно з підпунктом 4.3.4 пункту 4.3 договору поруки кредитор має право пред'явити (направити) поручителю вимогу відповідно до умов цього договору.

З метою реалізації права вимоги до поручителя кредитор має право пред'явити /направити/ вимогу. Не направлення кредитором вимоги не позбавляє його права вимагати у поручителя виконання зобов'язання відповідно до умов цього договору та законодавства (підпункт 3.2.4 пункту 3.2 договору поруки).

Статтею 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов банку до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з установлених обставин справи, з урахуванням того, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення (вручення) йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк будь-якої вимоги відповідачу не надсилав, а тому термін виконання поручителем зобов'язання не настав не заслуговують на увагу.

Умовами договору поруки передбачено право кредитора пред'явити вимогу до поручителя як шляхом надіслання відповідного повідомлення (вимоги), так і шляхом звернення до суду з відповідним позовом. В даному випадку банк скористався своїм правом на пред'явлення позову.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що банком було порушено передбачений підпунктом 3.2.6 пункту 3.2 договору поруки порядок реалізації права вимоги до ОСОБА_4 як до поручителя за кредитним договором.

Згідно з підпунктом 3.2.6 пункту 3.2 договору поруки поручитель зобов'язується здійснити виконання порушеного зобов'язання протягом 10 (десяти) календарних днів з дати одержання вимоги від кредитора та в обсязі, визначеному у цій вимозі.

Вищевказана умова договору застосовується у випадку досудового врегулювання спору шляхом пред'явлення (направлення) кредитором вимоги до поручителя. Оскільки банк таке право не використав, вищевказаний підпункт договору не підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин.

Крім того, не пред'явлення банком у позасудовому порядку вимоги до поручителя як солідарного боржника за кредитним договором не позбавляє його передбаченого статтею 3 ЦПК України 2004 року права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2018 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов