АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6534/16-ц Номер провадження 22-ц/786/31/18Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Кривчун Т.О., Бондаревської С.М.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача за довіреністю ОСОБА_6 - ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що мала намір придбати у м. Полтаві квартиру, тому почала з 19.07.2006 року працювати в Іспанії по контракту. Оцінивши матеріальні можливості з приводу придбання квартири, вона домовилась із своєю дочкою ОСОБА_7 про придбання для себе квартири в кредит, який дочка мала оформити на своє ім'я, оскільки перебувала в Іспанії. Таким чином, за її згодою ОСОБА_8 26.02.2008 р. придбала спірну квартиру в кредит, який був оформлений на строк до 2038 року. За період із січня 2008 року по 10.03.2016 року вона перерахувала дочці в рахунок погашення кредиту за квартиру 58 732,33 Євро. У вересні 2016 року приїхала в м. Полтаву та попрохала відповідачку виконати їхню домовленість та подарувати їй квартиру, на що відповідач відмовилась. Оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана виключно за її кошти, просила суд визнати за нею право власності на вказану квартиру.

У квітні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? її частину. В обґрунтування позову зазначив, що з лютого 2008 р. по час реєстрації шлюбу 27.04.2013 р. перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9, під час якого ними була придбана спірна квартира за кредитним договором, оформленим на цивільну дружину. Враховуючи те, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу та після його реєстрації в них був спільний бюджет, вони вели спільне господарство та сплачували щомісячні платежі за кредитним договором до повного погашення кредиту, та оскільки шлюб між ними розірвано за рішенням суду, вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з лютого 2008 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з коридору 1 пл. 4.9 кв.м, шафи 2 площею 1.2 кв.м, вбиральні 3 пл. 2.9 кв.м, кухні 4 площею 5.7 кв.м, кімнати 5 площею 18.4 кв.м, балкону площею 0.9 кв.м, сараю площею 4.0 кв.м. житлова площа 18.4 кв.м, загальна площа 34.0 кв.м

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

З рішенням суду частково не погодилася позивачка ОСОБА_6, а також відповідачка ОСОБА_7, оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій в інтересах позивачки ОСОБА_6 апеляційній скарзі її представник за довіреністю ОСОБА_2 прохає скасувати рішення суду в частині визнання часток у праві власності на квартиру та постановити нове рішення, яким визнати право власності за ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/3 частині кожному.

Вважає, що суд надав невірну правову оцінку доказам по справі, що і призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вказує, що в них з дочкою була домовленість про те, що кредит, за рахунок якого придбана спірна квартира, погашається за кошти, які ОСОБА_6 надсилала, працюючи в Іспанії, а після приїзду до України вона переоформить квартиру на себе. Після її повернення до України в 2016 році відповідач погоджувалась переоформити квартиру на ОСОБА_6, проте в подальшому відмовилась від цього. Потім позивачка дізналася про те, що кошти, які вона надсилала відповідачці на погашення кредиту, витрачалися на інші потреби сім'ї: ремонт, відпочинок, придбання речей у квартиру та на особисті потреби, а платежі по кредиту ОСОБА_7 та ОСОБА_5 потім сплачували з власного бюджету. За таких обставин вважає, що право власності на спірну квартиру мають в рівних частках ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Посилається на те, що суд вірно встановив факт спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які почали спільно проживати з її згоди з лютого 2008 року, вести спільне господарство до розірвання шлюбу, що не заперечувала відповідачка в судовому засіданні. Письмова угода про придбання квартири з подальшим її переоформленням на неї з дочкою не укладалася, оскільки не було такої потреби.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_7, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

Посилається на те, що позовні вимоги ОСОБА_5 не доведені належними та допустимими доказами, а рішення суду про задоволення його позовних вимог базується на припущеннях.

Вказує, що з березня 2009 року підтримувала з ОСОБА_5 дружні стосунки, а з березня 2013 року почали проживати з ним як одна сім'я без реєстрації шлюбу, оскільки вона завагітніла. Шлюб вони зареєстрували 27.04.2013 р. Покази свідків з боку колишнього чоловіка та пояснення ОСОБА_6, яка не перебувала в Україні у період з 2006 р. по 2016 р., не доводять факт їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Крім цього, суд не врахував наявність у позивача трьохкімнатної квартири в м. Варва Чернігівської області, перебування на її утриманні малолітнього сина, а також те, що суд не заслухав позицію Служби у справах дітей щодо предмету спору.

Вважає, що оскільки між нею та матір'ю ОСОБА_6 склалися неприязнені стосунки, вона має на меті відібрати у неї належну їй на праві власності квартиру.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, п. 9 статті 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень якого передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг представника позивача за довіреністю ОСОБА_6 - ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_7приходить до висновку, що скарги необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9).

26.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_10 був укладений кредитний договір № 1603/0208/71-005, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 39000 доларів США на строк до 26 лютого 2008 року по 26 лютого 2038 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 15-18, 21-24).

Крім цього, 26.02.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_11 був укладений договір поруки № 1603/0208/71-005-Р-1, згідно якого остання зобов'язалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих ОСОБА_10 за вказаним кредитним договором (а.с.19).

26.02.2008 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_12 (продавець) передала у власність квартиру № АДРЕСА_1, а ОСОБА_10 (покупець) прийняла у власність цю квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму.

Згідно п. 3 договору, продаж квартири вчинено за 237350 грн., які покупець зобов'язується сплатити на користь продавця протягом одного банківського дня з моменту підписання цього договору. Факт повного розрахунку за даним договором продавець підтверджує заявою про повний розрахунок з ним, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., зареєстрований у реєстрі за № 885, в державному реєстрі правочинів та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.03.2008 р.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 26.02.2008 р. ОСОБА_12 отримала від ОСОБА_10 237350 грн. за продану квартиру, будь-яких матеріальних претензій не має (а.с. 11-13).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_10 17.03.2008 р. у КП ПБТІ «Інвентаризатор» (а.с. 14).

Судом першої інстанції також було встановлено, що 27.04.2013 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, від якого вони мають сина ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1. Прізвище ОСОБА_10 після реєстрації шлюбу - ОСОБА_10

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27.12.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу чоловіка - ОСОБА_5, жінки ОСОБА_9

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 24.02.2017 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 та після реєстрації шлюбу її прізвище - ОСОБА_15 (а.с. 130).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела наявність усної домовленості з дочкою про придбання для себе спірної квартири та подальшого її відчуження відповідачкою на її користь, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення закріплені в ст.ст.77, 81 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 р.).

Судом першої інстанції було вірно встановлено та не заперечувалося сторонами, що кредит на придбання спірної квартири був виплачений достроково, у листопаді 2011 року. ОСОБА_6 надавала дочці ОСОБА_7 матеріальну допомогу на виплату вказаного кредиту, здійснювала грошові перекази з-за кордону у період з 15.01.2008 року по10.03.2016 року, про що свідчать наявні у справі відомості, згідно яких нею було перераховано кошти на загальну суму 58 572 Євро (а.с. 25-27).

Разом з тим, позивачкою ОСОБА_6 не надано доказів на підтвердження того, що між нею та дочкою ОСОБА_7 існувала домовленість про придбання спірної квартири саме для потреб позивачки та подальшого відчуження дочкою квартири на користь матері.

Згідно довідок про грошові перекази, ОСОБА_6 надсилала відповідачці кошти у період з 15.01.2008 року по 10.03.2016 року, у тому числі після виплати кредитних коштів. У період погашення кредиту з березня 2008 по листопад 2011 року розмір переказаних коштів становив 49832,39 Євро (а.с. 25-27), що перевищує розмір сплаченого кредиту. Отже, матеріальна допомога позивачки своїй дочці була регулярною, у значних розмірах і не була спрямована лише на погашення кредиту з метою отримання спірної квартири у власність.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_6 стверджувала, що вона направляла кошти відповідачці як на виплату кредиту, так і на проведення ремонту, відпочинок дочки із зятем, на ремонт будинку у сільській місцевості, на придбання речей домашнього вжитку та на проживання.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 стосовно існування домовленості з дочкою щодо переоформлення квартири належними доказами не підтверджені, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_7 особисто визнала той факт, що на час придбання квартири у 2008 році та виплати кредиту за квартиру проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, вела з ним спільне господарство, а 27.04.2013 року зареєструвала шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_2 року народила сина ОСОБА_14 У подальшому шлюб між ними був розірваний за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27.12.2016 року.

Крім цього, у наданих місцевому суду письмових поясненнях ОСОБА_7 зазначила, що вони стали проживати разом з ОСОБА_5 у спірній квартирі з листопада 2009 року (т. 1а.с. 133-136).

Згідно пояснень позивачки ОСОБА_6 та показів свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, допитаних у суді першої інстанції, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 з початку 2008 року проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, разом витрачали спільні зароблені кошти та допомогу, яка надходила від матері ОСОБА_6 у грошовому виразі та від батьків ОСОБА_5 у вигляді продуктів харчування.

З огляду на встановлені обставини та з урахуванням висновків Верховного суду України, викладених у постанові по справі №6-66цс13, місцевий суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_5

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення), обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час судового засідання, яке відбулося в суді першої інстанції 15.03.2017 р., ОСОБА_7 визнала ту обставину, що спірна квартира придбана в кредит у 2008 році, а з 2009 року почала проживати у ній спільно з ОСОБА_5 Кредит за квартиру був виплачений у листопаді 2011 року. 27.04.2013 року між ними був зареєстрований шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася спільна дитина. Шлюб розірваний був у 2016 р.

Беззаперечних доказів на підтвердження своїх доводів щодо непроживання однією сім'єю з ОСОБА_5 у 2008 році на час укладення кредитного договору та до часу реєстрації шлюбу ОСОБА_7 не надала.

Її посилання на те, що ОСОБА_5 під час спільного проживання у спірній квартирі та під час виплати кредиту за її придбання фінансову участь не приймав, також не підтверджені жодними доказами.

Як пояснив у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5, він під час спільного проживання з ОСОБА_7 працював неофіційно торговим представником у ПрАТ «Вікторія», отримував прибуток в розмірі 4000 грн. на місяць. Вказані грошові кошти, а також заробітну плату відповідачки та кошти, які надсилала позивачка вони використовували на погашення кредиту, спільного відпочинку та ремонту.

Крім цього, про те, що вони проживали однією сім»єю з ОСОБА_7 були обізнані їхні спільні друзі та куми.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на час придбання спірної квартири у 2008 році проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, під час спільного проживання працювали, отримували заробітну плату та допомогу від батьків, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, а спірна квартира належить ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Тому суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_5 право власності на ? частину спірної квартири.

Твердження ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що з ОСОБА_5 вона підтримувала дружні стосунки без наміру створення сім'ї, достатніми беззаперечними доказами не підтверджені, спростовуються показами свідків, допитаними у суді першої інстанції, поясненнями позивачки ОСОБА_6, ОСОБА_5 та самої ОСОБА_7, яка визнала ту обставину, що після оформлення кредиту на спірну квартиру у 2008 році почала проживати у ній з ОСОБА_5 однією сім'єю.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 доводи вірних висновків суду не спростовують, фактично дублюють її заперечення проти позову ОСОБА_6 та ОСОБА_5, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги представника позивача за довіреністю ОСОБА_6 - ОСОБА_2, ОСОБА_7залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

Головуючий /підпис/ О.В.Чумак

Судді /підпис/ Т.О.Кривчун

/підпис/ С.М.Бондаревська

ЗГІДНО: Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак