У Х В А Л А

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 460/3572/14-ц

провадження № 61-9844св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Бердихівська сільська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року у складі судді Варениця В. С. та ухвалу апеляційного суду Львіської області від 25 січня 2016 року у складі суддів: Гірник Т. А., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати ОСОБА_5 демонтувати встановлену нею огорожу на вулиці загального користування у селі Молошковичі Яворівського району Львівської області, з перенесенням її до відновлення ширини вулиці до 4,5 м (4 м ширина вулиці та 0,5 м на кювет), не чинити перешкод у користуванні вулицею.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради від 07 липня 1977 року № 227 було затверджено рішення загальних зборів колгоспу про надання їй під забудову земельної ділянки площею 0,0925 га в селі Молошковичі Яворівського району.

ОСОБА_5 є її сусідкою і в їх спільному користуванні перебуває вулиця для спільного заїзду до їхніх господарств шириною 4 м.

Однак відповідач, не дотримуючись правил добросусідства, самовільно захопила частину вулиці загального користування, приєднавши її до свого господарства, у зв'язку з чим він позбавлений можливості вільно заїхати на свою територію габаритним транспортним засобом.

Комісією Бердихівської сільської ради ОСОБА_5 було запропоновано усунути перешкоди, відновивши огорожу паркану до попереднього стану (згідно з планом від 1977 року ширина заїзду з кюветом була 7 метрів), проте остання на це не реагує.

Посилаючись на вищенаведені обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 демонтувати незаконно встановлену огорожу (паркан) на вулиці загального користування/заїзді до господарств ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у селі Молошковичі Яворівського району Львівської області з метою відновлення ширини проїзної частини вулиці до 4 м, та не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні цією вулицею.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 самовільно перенесла огорожу, захопивши частину земельної ділянки дороги загального користування, та без згоди сусідів розширила свою земельну ділянку за рахунок вулиці.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 269 грн за подачу апеляційної скарги.

Апеляційний суд виходив із того, що позивач не довела і не надала доказів порушення відповідачем її прав зміщенням дороги на певній ділянці у сторону її звуження.

У касаційній скарзі, що надійшла у у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статті 377 ЦК України, статті 8 Конституції України, статті 120 ЗК України, і порушення норм процесуального права просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків при ухваленні рішень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскаржень неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення ні процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ухвалив:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Бердихівська сільська рада про усунення перешкод у користуванні вулицею загального користування призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О.Антоненко

В. І.Крат