Справа № 183/5217/17
№ 2/183/747/18
20 лютого 2018 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Дем'яненка Р.К.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: Дніпропетровська міська біржа нерухомості, Новомосковське міське комунальне підприємство бюро технічної інвентаризації, Новомосковська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності, -
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 11.06.1998 року між ним та ОСОБА_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, а також визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 11 червня 1998 року, між ним та ОСОБА_2 (від його імені діяв по довіреності ОСОБА_4) був укладений договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, що був зареєстрований на Дніпропетровській біржі нерухомості під номером № НОМЕР_1. Зазначений вище житловий будинок був придбаний позивачем за 3300,00 грн., договір був зареєстрований в Новомосковському БТІ 30.06.1998 року за реєстровим № 5170, реєстрова книга №44.
Правочин обома сторонами повністю виконаний, зокрема усі істотні умови договору купівлі-продажу було виконано, позивач передав продавцю ОСОБА_2 обумовлені в договорі 3 300,00 грн. за купівлю житлового будинку, а продавець у свою чергу звільнив продане ним домоволодіння. Будь-яких заперечень чи зауважень ніхто зі сторін правочину не заявив. Між тим, позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, а в іншому випадку він може бути визнаний недійсним. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості, у зв'язку зі смертю ОСОБА_2, тому звернувся до суду з зазначеним позовом.
В судове засідання представник позивача ОСОБА_5 не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримала, просить задовольнити їх у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача Новомосковської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
Представники третіх осіб в судове засідання також не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Ухвалою від 28 листопада 2017 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду від 22.02.2018 року справу призначено до судового розгляду по суті.
У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.
Судом по справі встановлено, що 11 червня 1998 року позивач придбав у ОСОБА_2, від імені якого діяв по довіреності ОСОБА_4, за 3 3300,00 грн. житловий будинок - А, загальною площею 34,80 кв.м., житловою площею 24,00 кв.м. з надвірними побудовами: сарай - Б , вбиральня - В, огорожа 1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, який був зареєстрований за позивачем на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 30.06.1998 року за реєстровим номером 5170, реєстрова книга 44 (а.с.9).
Судом було витребувано повний витяг з державного реєстру актів цивільного стану, у відповідності до якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який значиться відповідачем у справі, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.37-38). У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20 лютого 2018 року, після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася (а.с.42), у зв'язку з чим суд вважає, що належним відповідачем у справі є саме територіальна громада - Новомосковська міська рада Дніпропетровської області.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз'яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 3 300,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.
Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об'єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.
Одним із доказів виконання умов підписаного договору являється витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, у відповідності до якого ОСОБА_1 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,059 га, що розташована в АДРЕСА_1, право власності на земельну ділянку зареєстроване на підставі цивільно-правового договору та Державного акту на землю.
Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості, виконання договору відбулося.
В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, в зв'язку зі смертю однієї зі сторін, а тому позивач позбавлений можливості захистити свої права, як власник майна.
Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу - дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89, 263, 265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та розташований на земельній ділянці площею 0,0590 га, укладеного 11 червня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (від його імені діяв по довіреності ОСОБА_4), посвідченого Дніпропетровською міською біржею нерухомості за реєстраційним номером НОМЕР_1, зареєстрований в Новомосковському БТІ 30.06.1998 року за реєстровим номером 5170, реєстрова книга №44.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок - А, загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 24,00 кв.м. з надвірними побудовами: прибудова - а, тамбур - а1, ганок, літня кухня - Г, лазня - Д, гараж - Е, погріб - пг, оглядова яма, навіс - Ж, сарай - З, літ.душ - І, вбиральня - Л, зливна яма - я, хвіртка №1, №4, огорожа №2,№3, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та розташований на земельній ділянці у приватній власності площею 0,0590 га.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.