АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/478/18 Справа № 196/2091/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гудим О. М. Доповідач - Єлізаренко І.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми позики та процентів за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є знайомими її дочки. У лютому 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до неї з проханням позичити їм гроші в сумі 24000 грн. Вона погодилася і 01 лютого 2011 року передала гроші в сумі 24000 грн., а ОСОБА_2, у підтвердження укладеного між ними договору позики, надав їй розписку, в якій зазначив, що взяв у неї у борг 24000 гривень під 10 відсотків у місяць і зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2012 року. У зв'язку з тим, що гроші у борг ОСОБА_2 брав у неї в інтересах сім'ї, його жінка, ОСОБА_4, виступила поручителем у свого чоловіка, про що 01 лютого 2011 року склала і надала їй розписку, в якій зазначила, що є поручителем свого чоловіка ОСОБА_2 та його борг підтвердила. 13 травня 2012 року ОСОБА_2 знов звернувся до неї з проханням дати йому у борг 7000 грн. під 10 відсотків у місяць. Вона погодилася і дала йому гроші у сумі 7000 грн. На підтвердження укладеного між ними договору позики, ОСОБА_2 надав їй розписку від 13 травня 2012 року, в якій зазначено, що він бере у неї у борг 7000 грн. під 10 відсотків у місяць та зобов'язується повернути борг 01 вересня 2012 року. ОСОБА_4 знову виступила поручителем у свого чоловіка, про що склала розписку від 13 травня 2012 року, в якій зазначила, що є поручителем у свого чоловіка і його борг підтвердила. Вона довіряла ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і тому уклала з ними договори позики від 01 лютого 2011 року і 13 травня 2012 року та сподівалася, що вони повернуть їй борг у вказані у розписках строки - 01 вересня 2012 року та 01 листопада 2012 року. Вважає, що між нею і ОСОБА_2 були укладені договори позики, які відповідають усім нормам і вимогам закону, посилаючись на ст.ст. 1046, 1047, 148, 1049 ЦК України. За її розрахунком на час звернення до суду сума позики за договором позики від 01 лютого 2011 року складає 24000 грн., а сума процентів - 84000 грн. (з розрахунку 10% на місяць), а всього 108000 грн. Також ОСОБА_3 зазначила, що у жовтні 2012 року відповідач ОСОБА_2 за договором позики від 01 лютого 2011 року повернув 5000 грн. (частину суми процентів), а залишок - 108000 грн. до теперішнього часу не повернув. ОСОБА_3, вказала, що за договором позики від 13 травня 2012 року ОСОБА_2 у лютому 2013 року віддав їй 7000 грн., а проценти по договору у сумі 6300 грн. (за користування чужими грішми протягом 9 місяців) так і не повернув. Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з проханням виконати умови укладених між ними договорів позики та повернути їй суми боргу і проценти, однак на її прохання вони не реагують. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідачів 103 000 грн. (суму позики та проценти за договором позики від 01 лютого 2011 року) та стягнення з відповідачів 6 300 грн. (проценти за договором позики від 13 травня 2012 року) та судові витрати по справі.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року (т.1 а.с.97, 98, т.2 а.с.143-145).

В обґрунтування своїх вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду, ОСОБА_2 посилався на те, що ним особисто ніколи не писалися розписки від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року, а також ним ніколи вони не підписувалися, тому відсутнє його волевиявлення на їх складання. Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 1047 ЦК України просив визнати недійсним договір позики, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно розписки від 01 лютого 2011 року, а також просив визнати недійсним договір позики, що укладений між ОСОБА_3 та ним, ОСОБА_2, згідно розписки від 13 травня 2012 року.

Також, із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем(т.1 а.с.99, 100, т.2 а.с.146-148).

В обґрунтування своїх вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду, ОСОБА_4 посилалася на те, що нею ніколи не укладався письмовий договір поруки щодо позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно розписок від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року. Посилаючись на ст.ст. 3,8, 19, 22, 55 Конституції України, ст.ст. 13, 546, 547, 548, 1047 ЦК України просила визнати неукладеним договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписок про взяття грошей в борг від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору позики частково недійсним, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним (т.1, а.с.109,110).

Дана справа неодноразово розглядалася судами.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2011 року у розмірі 20 957 грн. 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 травня 2012 року у розмірі 6 300 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору позики частково недійсним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено (т.1 а.с.136-140).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року залишено без змін рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року (т.1 а.с.196-200).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року скасовано у частині вирішення позову про стягнення сум за розпискою від 01 лютого 2011 року, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.65-68).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 01 лютого 2011 року 24000 грн. суми позики та 9 600 грн. суми процентів за період з 01 лютого 2011 року по 01 листопада 2011 року, а всього - 33 600 грн. В іншій частині заявлених вимог відмовлено. ОСОБА_2 відмовлено повністю в зустрічному позові до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року, складеним у вигляді розписки від імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, з приводу не складання його ОСОБА_2 Відмовлено повністю ОСОБА_4 в зустрічному позові до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно розписок від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем ОСОБА_4 Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (т.2 а.с.195-199).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду від 27 лютого 2017 року змінити в частині періоду та розміру стягнення процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року, встановивши: 79 000 грн. суми процентів за період з 01 лютого 2011 року по 31 грудня 2013 року, а всього 103 000 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права (т.2 а.с.209-213).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, згідно розписки 01 лютого 2011 року ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_2 24000 грн. із строком повернення до 01 листопада 2012 року. ОСОБА_4 є поручителем зобов'язань свого чоловіка ОСОБА_2, про що вказано в розписці від 01 лютого 2011 року (т.1 а.с.21).

Звернувшись до суду з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 суми боргу за розпискою від 01 лютого 2011 року, ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_2, ОСОБА_4 повернули їй 5000 грн. в рахунок погашення боргу за вказаною розпискою, розписка про повернення цієї суми не складалася, однак, залишок суми боргу та відсотки ОСОБА_2, ОСОБА_4 повертати відмовляються.

ОСОБА_2, звернувшись до суду з позовними вимогами, посилався на те, що він розписку від 01 лютого 2011 року не писав та кошти в борг у ОСОБА_3 не брав.

ОСОБА_4, звернувшись до суду з позовними вимогами, посилалася на те, що вона не укладала письмовий договір поруки щодо позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно розписки від 01 лютого 2011 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався на те, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим договір позики від 01 лютого 2011 року створив для подружжя солідарний обов'язок щодо виконання договору, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

З матеріалів справи вбачається, згідно розписки 01 лютого 2011 року ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_2 24000 грн. із строком повернення до 01 листопада 2012 року. ОСОБА_4 виступила поручителем зобов'язань свого чоловіка ОСОБА_2, про що 01 лютого 2011 року було складено розписку (т.1 а.с.21).

ОСОБА_2 в своїй позовній заяві зазначав, що розписку від 01 лютого 2011 року він взагалі не писав і грошей у ОСОБА_3 в борг 01 лютого 2011 року він не брав.

ОСОБА_3 в судовому засіданні 06 березня 2018 року в суді апеляційної інстанції пояснила, що дійсно ОСОБА_2 розписку від 01 лютого 2011 року не писав та кошти ОСОБА_2 вона не передавала. Кошти 01 лютого 2011 року вона передала ОСОБА_4 і розписка в цей день не була написана. Розписка від 01 лютого 2011 року була написана не ОСОБА_2, а була написана ОСОБА_4 і не 01 лютого 2011 року, а 13 травня 2012 року, коли вона вдруге надавала кошти ОСОБА_2

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, ОСОБА_2 не писав розписку від 01 лютого 2011 року та не отримував в цей день грошові кошти в борг від ОСОБА_3 в сумі 24 000 грн., що також визнавалося сторонами.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про укладення 01 лютого 2011 року договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та безпідставно стягнув з ОСОБА_2, як боржника, та ОСОБА_4, як з поручителя, суму позики та проценти за користування коштами за вказаною розпискою, оскільки факт передачі грошової суми позичальнику ОСОБА_2 не підтверджується, що ОСОБА_3 підтвердила в судовому засіданні, пояснивши, що кошти ОСОБА_2 в борг 01 лютого 201 року вона не надавала та розписку від 01 лютого 2011 року він не писав.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 06 березня 2018 року ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_2 розписку від 01 лютого 2011 року не писав та кошти ОСОБА_2 вона не передавала. Кошти 01 лютого 2011 року вона передала ОСОБА_4 і розписка в цей день не була написана. Розписка від 01 лютого 2011 року була написана не ОСОБА_2, а була написана ОСОБА_4 - дружиною ОСОБА_2, як поручителем, і не 01 лютого 2011 року, а 13 травня 2012 року

Тобто, сторонами не було дотримано вимог статті 638 ЦК України в момент вчинення правочину 01 лютого 2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року та про відмов у у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем, оскільки укладення зазначеного договору позики спростовується поясненнями, безпосередньо, позивача за первісним позовом ОСОБА_3 та відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно того, що вона укладала з ОСОБА_2 договір позики 01 лютого 2011 року та передала останньому в цей день 24000 грн. в борг не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, оскільки безпосередньо сама ОСОБА_3 в судовому засіданні не підтвердила зазначене.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року, та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року, задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року- задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 01 лютого 2011 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно розписки від 01 лютого 2011 року.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики від 01 лютого 2011 року в частині визнання поручителем - задовольнити.

Визнати неукладеним договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно розписки про взяття грошей в борг від 01 лютого 2011 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді