АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8862/16-ц

Провадження № 22-ц/787/269/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач : ТзОВ «Прикарпатзахідтранс»

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року ухваленого в складі судді Тимощука О.Я., повний текст рішення виготовлений 13.11.2017 року, у справі № 569/5562/16-ц ,

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «ПрикарпатЗахідтранс» Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів (правонаступник ТОВ «ПрикарпатЗахідтранс») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що звільнення її з роботи відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки їй не було запропоновано вакантні посади які були на підприємстві на час її звільнення. Крім того, власником не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона є одинокою, має тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві . Крім того, її звільнення проведено без згоди профспілкової організації.

Просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» про визнання наказу №30-В від 13 червня 2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)» незаконним, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до наказу про припинення трудового договору від 13 червня 2016 року № 30-ЗВ позивача було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників з дотриманням вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, а саме: ОСОБА_1 була своєчасно повідомлений про наступне вивільнення, також враховано відсутність переваженого права на залишенні на роботі, і їй не було запропоновано вакантні посади на підприємстві, оскільки ні на момент попередження про наступне звільнення, ні на момент звільнення з посади будь-яких вакансій які б відповідали її рівню освіти та кваліфікації не було, тобто при проведенні звільнення відповідачем було дотримано норми трудового законодавства.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, зібраним доказам та вимогам матеріального права. Суд не врахував, що їй не було запропоновано всі наявні вакантні посади в тому числі нижчого рівня її освіти на підприємстві та його структурних підрозділах, а такі посади в штатному розписі були в наявності і це встановлено в судовому засіданні. Крім того, її звільнення було проведено без згоди профспілкової організації так як подання на її звільнення відповідачем на розгляд профспілкової організації не вносилось, при цьому судом не враховано рішення суду від 23.02.2017 року, яким визнано незаконним виключення її із членів профспілки з 01.03.2016 року.

Покликаючись на наведене, просила судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення її позовних вимог в повному об'ємі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 19.09.1086 року. Працювала на посаді друкарки, в подальшому - старшим діловодом. А з 01.10.2009 року начальником відділу діловодства і контролю.

Наказом №30-ЗВ від 13.06.2016 року була звільнена з посади начальника Відділу діловодства і контролю наказом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Факт змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві відповідача не заперечувався сторонами в процесі розгляду справи, перевірений і встановлений судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 статті 62 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення.

Встановлено, що позивач була своєчасно попереджена про скорочення посади, яку займала, у зв'язкуіз скороченням штату працівників. При цьому їй не було запропоновано вакантні посади, які вона могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, оскільки такі посади на підприємстві були відсутні.

Крім того, суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача про наявність у відповідача, на момент її попередження про звільнення, те що з 21.04.2016, в штатний розпис підприємства були внесені зміни, якими, зокрема, у відділ кадрів були введені посади: старший інспектор-діловод, секретар керівника та інспектор з кадрів 1 категорії. Вказані посади не були запропоновані позивачу, оскільки з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, тощо вона не відповідала вимогам за вказаними посадами, встановленими посадовою інструкцією.

Покликання в апреляційній скарзі на те, що на час її звільнення з роботи були наявні інші вакантні посади в інших підрозділах підприємства, що підтверджується копіями звітності форми №3-ПН (інформація про попит на робочу силу (вакансії) яка подавалась підприємством за період з 11.04.2016 року (т.2 а.с. 41-52, 158-175), зокрема посада діловода та прибиральника службових приміщень, оператора котельні яку позивач могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, безпідставні, оскільки апеляційним судом встановлено, що вказані посади були введенні в штатний розпис вже після звільнення позивача з роботи, а саме відповідно з 10.11.2016 року та з 01.08.2016 року. Крім того, вказана інформація про попит на робочу силу (вакансії) яка подавалась підприємством не містить дати коли саме така інформація подавалась підприємством, а тому такий доказ відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України не є достатнім.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях. (ч.6 ст.81 ЦПК)

Будь-які інші докази того, що заначенні посади були наявні у штатному розписі та були вакантними на час звільнення позивача з роботи в матеріалах справи відсутні.

Отже, відповідач виконав свій обов'язок передбачений ст.49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги проте, що відповідачем при її звільненні з роботи не дотримано вимог ст. 43 КЗпП України та звільнено без згоди профспілкової організації не заслуговують на увагу з таких підстав.

Вбачається, що ОСОБА_1 є членом професійної спілки працівників ДП «ПрикарпатЗахідтранс».

Однак, відповідач, на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, не звертався до профспілки із обґрунтованим письмовим поданням, оскільки позивач 30.03.2016 подала заяву про припинення членства в профспілці і вказана заява була задоволена. Рішенням Рівненського міського суду від 23.02.2017 року по справі №569/15469/16-ц визнано протиправним та недійсним рішення профспілки про виключення позивача із членів профспілки працівників ДП «ПрикарпатЗахідтранс», оформлене протоколом №4 засідання профкому від 31.03.2016 року. А тому, питання про надання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення вирішувалося при розгляді справи судом по суті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 06 листопада 1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Протоколом №1 від 19.04.2017 року надано згоду на виведення із штатного розпису посади начальника відділу діловодства і контролю з 13.06.2016 року та звільнення з посади ОСОБА_1 (т.2 а.с.224-226).

Писилання позивача в апеляціній скарзі на ту обставину, що вказане рішення первинної профспілкової організації прийняте неправомочними особами, оскільки профспілкова організація вже перебувала в стадії припинення і не мала будь-яких повноважень не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.

Відповідно до протоколу профспілкових зборів професійної спілки працівників ДП «ПрикарпатЗахідтранс» Південно-Західного Відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів від 22 серпня 2016 року, вирішено ліквідувати професійну спілку працівників ДП «ПрикарпатЗахідтранс», ліквідатором профспілки призначено ОСОБА_2 Вказане рішення зборів та оригінали документів направлено до головного територіального управління юстиції у Рівненській області для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру. (т.2 а.с.252-257).

Відповідно до інформації безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань професійна спілка працівників ДП «ПрикарпатЗахідтранс» Південно-Західного Відкритого акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів припинила свою діяльність 18.07.2017 року.

Отже, підстав вважати, що первинна профспілкова організація станом на 19 квітня 2017 року припинила свої повноваженя немає.

Крім того, вбачається, що профспілковий комітет в складі: ліквідатора профспілки ОСОБА_2 та трьох членів профспілкового комітету - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в межах своєї компетенції, надали згоду на виведення із штатного розпису посади начальника відділу діловодства і контролю з 13.06.2016 року та звільнення з посади ОСОБА_1

Згідно вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим підстав для скасування зазначеного рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 ківтня 2018 року.

Головуючий :

Судді :