Справа №295/8401/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНО)

23.02.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

Головуючого - судді Перекупки І.Г.

За участі секретаря Сидорець К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області в особі Першої Житомирської державної нотаріальної контори, Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1280,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12.07.1996 року ОСОБА_6 подарувала своєму онуку ОСОБА_1 квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61, вказаний договір посвідчений державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_7. Позивачу стало відомо, що вказана квартира незаконно вибула із його власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, укладеним 17.08.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Вказав, що договір купівлі-продажу вказаної квартири ніколи не підписував, відповідача жодного разу не бачив даний договір відчужений проти його волі. Крім того вказав, що договір купівлі продажу квартири від 17.08.1996 року було укладено в період коли власником квартири була ОСОБА_8 в подальшому квартира неодноразово відчужувалась ОСОБА_3, ОСОБА_4 Позивач вважає, що відповідачем було порушено його право приватної власності, а тому просить вказаний договір визнати недійсним.

Позивач в судове засідання не зявився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_9 в судове засідання направив заяву про розгляді справи без його участі, вимоги викладені в позові підтримує з підстав, викладених в ньому. Проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 102).

Відповідач в судові засідання 30.10.2017 р., 07.02.2018 р. та 23.02.2018 р. не зявлявся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 69,70,89,90, 94,95).

Судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем його проживання (а.с.53), проте повернулись за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач не отримував листи.

ОСОБА_3 направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував (а.с.80).

ОСОБА_4 направила заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.84).

Представник Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі Першої Житомирської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_5 направив заяву про розгляд справи без його участі (а.с.92).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.07.1996 року був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала своєму онуку ОСОБА_1 квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61. Вкапзаний договірпосвідчений державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі під № 6 - А613 (а.с. 28-30).

Відповідно до довідки №924 від 08.10.2003 року КП «Житомирським обласним міжміським бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради ОСОБА_8 належить право власності на квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 20735, виданого відділом приватизації від 11.07.1996 року (а.с.33).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 17.08.1996 року, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61 (а.с. 31-32).

24.05.2017 р. відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_10 продав зазначену квартиру ОСОБА_3 (а.с.34).

30.06.2017 р. ОСОБА_3 вказану квартиру відчужив ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.35).

Частиною 4 статті 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідності до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що лише власнику належить сукупність права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і в тому числі право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони.

Зі змісту ч. 3 ст. 137 вбачається, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що позивача було неправомірно позбавлено права власності на його квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 158, 169, 212-215, 224, 280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації: м. Житомир, вул. Войкова, 24, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2), посвідчений 17.08.1996 року державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №6-4673.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1280,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя І.Г. Перекупка