АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 570/2219/17

Провадження № 22-ц/787/394/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - ПАТ КБ "ПриватБанк",

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року (суддя Гладишева Х.В.) у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 41689,11 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 14600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та у зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, розмір якої, станом на 18.04.2017 року, становить 41689,11 грн.

Рішенням Рівненського районного суду від 23 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитні кошти відповідачка не знімала, ПАТ КБ "ПриватБанк" не вжив усіх передбачених законом заходів безпеки, не зарахував на рахунок користувача списані з її картки кошти, крім того, позивачем не подано жодного доказу, що ОСОБА_3 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

10 січня 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" подано апеляційну скаргу, у якій воно, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що клієнт банку несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки.

У підписаній ОСОБА_3 заяві на видачу кредитної картки від 12.04.2011 року вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Із виписки по рахунку вбачається, що відповідачка активно користувалася карткою.

Згідно п. 1.1.2.1.12 "Умов та правил надання банківських послуг" клієнт зобов'язаний вживати заходів щодо запобігання втраті карток, стікера PayPass, ПІНа, SIM-картки мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання.

Із заявою про блокування коштів відповідач звернулася до банку лише 28.03.2017 року, тобто після зняття коштів з картки, а тому саме вона несе відповідальність за всі операції по картці.

Місцевим судом не було досліджено матеріали кримінального провадження, а саме пояснення ОСОБА_3, яка зазначила, що 23.02.2016 року на номер її телефону надійшов дзвінок від невідомої жінки, яка повідомила, що третя особа намагається зняти грошові кошти з її картки і тому для того, щоб підняти рівень захисту картки і відмінити платежі ОСОБА_3 розголосила персональні відомості.

Оскільки, відповідачка сприяла незаконному використанню персональної інформації, а саме розголосила інформацію нанесену на картку третім особам, саме вона несе відповідальність за операції по картці.

Своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 не скористалася.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що 12.04.2011 року ОСОБА_3 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій ОСОБА_3 просила надати їй зарплатну картку та, своїм підписом підтвердила, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 7). Разом із зарплатною карткою, ОСОБА_3 отримала кредитну картку (рахунок № НОМЕР_1).

Згідно виписки по вказаному кредитному рахунку ОСОБА_3 до 23.03.2016 року було встановлено нульовий кредитний ліміт, кредитними коштами ОСОБА_3 не користувалася, що також підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 12.04.2011 року (а.с.106, 6).

Як вбачається із виписки по рахунку ОСОБА_3 24.03.2016 та 25.03.2016 року відбулося зняття коштів з рахунку на загальну суму 14596,06 грн (а.с.106 зворот, 74). Зняття вказаних коштів відбулося в банкоматах м. Вінниця, без картки.

28.03.2018 року за фактом виявлення несанкціонованого зняття коштів з кратки ОСОБА_3 звернулася до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області із заявою про те, що 23.03.2016 року, невідомі особи, зловживаючи довірою, під приводом скасування банківських операцій, таємно заволоділи її грошовими коштами в сумі 14590 грн (а.с. 48).

На підставі вказаної заяви внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001918. За попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України розпочато досудове розслідування (а.с. 62).

28.03.2016 року за повідомленням ОСОБА_3 кредитна картка була заблокована.

ПАТ КБ "ПриватБанк" на звернення ОСОБА_3 про повернення незаконно знятих з її карти коштів у листі від 29.11.2017 року № 20.1.0.0.0/7-20171011/9207 повідомило, що оскільки кошти було знято за допомогою правильно введеного ПІН-коду картки, банк не несе відповідальність за такі операції (а.с. 101).

Станом на 18.04.2017 року банком нарахована відповідачці заборгованість у розмірі 41689,11 грн, яка складається з: 16756,69 грн - тіло кредиту; 4316,11 грн - відсотки за користування кредитом; 18154,92 грн - пеня: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1961,39 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 6).

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого остановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Вказане відповідає правовому висновку ВСУ, який сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ "ПриватБанк" на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив із того, що ОСОБА_3 виконала вимоги закону та невідкладно повідомила банк про платіжну операцію, яка нею не виконувалася. Крім того, надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_3 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 24.03.2016-25.03.2016 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів у загальному розмірі 14590,32 грн.

Тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, який саме й звернувся до суду, оскільки частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на наведене суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається із наданої банком виписки по кредитному рахунку ОСОБА_3 відповідачкою не було отримано жодних кредитних коштів, крім тієї суми, яка несанкціоновано, без згоди відповідачки, була перерахована з її рахунку невідомими особами (14590,32 грн).

Кредитна заборгованість у загальному розмірі 41689,11 грн, нарахована банком саме на суму боргу в 14590,32 грн.

Іншої заборгованості за власними зобов'язаннями, що не пов'язані з оспорюваною сумою, у відповідачки перед банком не існує.

Судом встановлено факт звернення відповідачки до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідачки була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним чином обґрунтовані під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

М.П. Григоренко

.