Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 1522/4089/2012

провадження № 61-4459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: прокуратура Одеської області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу № 1522/4089/2012 призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 1522/4089/2012 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до прокуратури Одеської області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльності органів досудового слідства й прокуратури, відшкодування майнової та моральної шкоди, і, остаточно уточнивши вимоги, просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку майнову шкоду в розмірі 135 494, 57 грн та моральну шкоду в розмірі 112 000, 00 грн.

В ході розгляду справи просила виключити з кола відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та залучити в якості відповідача Державну казначейську службу України.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2008 року невідомі особи скоїли на неї напад у під'їзді будинку, де вона проживала, заподіяли важкі тілесні ушкодження, внаслідок чого вона тривалий час проходила курс лікування та реабілітації.

За її численними скаргами лише через 8 місяців після скоєння зазначеного злочину слідчим відділом Приморського районного відділення ОМУ УМВС України в Одеській області була порушена кримінальна справа за частиною 1 статті 121 КК України. Під час досудового розслідування до кримінальної відповідальності був притягнутий ОСОБА_6, який, як згодом з'ясувалося, на момент вчинення злочину знаходився у місцях позбавлення волі.

Органи досудового слідства і прокуратура неправомірно бездіяли та безпідставно зупиняли провадження у зазначеній кримінальній справі. Крім того, позивач необґрунтовано не була визнана потерпілою у кримінальній справі, яка порушена стосовно співробітників МВС за фактом підробки та зловживання службовим становищем.

Ураховуючи викладене вище, а також те, що на момент подання позову не встановлені особи, які скоїли на неї напад, не відшкодовані витрати на лікування, вона зазнає моральних страждань, просила суд позов задовольнити на підставі статей 1166, 1167, 1176 ЦК України.

Справа слухалась в судах неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів прокуратури Одеської області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в рівних частках на її користь 30 000 грн моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю неправомірної бездіяльності посадових осіб, які проводили розслідування кримінальної справи, що завдало позивачу моральних страждань, які спричинили погіршення стану здоров'я, необхідність докладення додаткових зусиль для організації свого життя, психологічну напругу. Відмовляючи у стягненні майнової шкоди, суд виходив з відсутності в матеріалах справи доказів, які б у сукупності підтверджували доведеність такої шкоди та наявність підстав для її стягнення саме з Прокуратури Одеської області та Головного управління МВС України в Одеській області.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року рішення районного суду в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди мотивоване тим, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2013 року ОСОБА_3 відмовлено у визнанні незаконною бездіяльності слідчого та прокурора, яка у встановленому законом порядку не скасована, а також відсутністю належних та допустимих доказів для встановлення такої бездіяльності.

У березні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що неправомірна бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури, неефективність слідчих дій призвели до порушення її прав на ефективний спосіб захисту, оскільки досудове провадження за фактом її побиття триває з 03 грудня 2008 року і не закінчене на момент подачі касаційної скарги, що є порушенням розумних строків досудового слідства. Крім того, прокурор прокуратури Приморського району визнав факт несвоєчасного внесення відомостей до Єдиного державного реєстру про скоєння злочину щодо неї.

У червні 2016 року представник ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області подав заперечення на касаційну скаргу, зазначаючи, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ГУ МВС України в Одеській області необґрунтовані та не підлягають задоволенню за відсутності вини відповідачів.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд установив, що 23 квітня 2008 року, у під'їзді будинку, де проживає ОСОБА_3, на неї скоєно напад та спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що стало причиною її тривалого лікування та реабілітації.

Їй 4 рази було відмовлено в порушенні кримінальної справи постановами слідчого, які стільки ж разів за скаргами позивача скасовувалися прокуратурою із вказівками про проведення повторної перевірки та прийняття законних рішень.

Кримінальна справа за фактом заподіяння ОСОБА_3 умисних тяжких тілесних ушкоджень порушена лише 03 грудня 2008 року. До кримінальної відповідальності був притягнутий ОСОБА_6, який, як згодом з'ясувалося, під час нападу на позивача знаходився у місцях позбавлення волі. Матеріали кримінальної справи в частині обвинувачення останнього в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_3 було виділено в окреме провадження, яке закрите за недоведеністю його участі в скоєнні інкримінованого йому злочину. Із цього приводу було порушено кримінальну справу стосовно співробітників Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за фактом підробки та зловживання службовим становищем.

У подальшому розслідування справи про побиття ОСОБА_3 неодноразово зупинялося за неможливістю встановити особу, яка вчинила злочин. На підставі неодноразових звернень позивача до різних установ постанови слідчого скасовувалися прокурором із письмовими вказівками провести додаткові слідчі дії.

У цій справі потерпіла тривалий час вимагала від органу розслідування будь-яких дій у кримінальному провадженні, спрямованих на розкриття злочину, і, нарешті, оскаржила бездіяльність до суду. Суд встановив факт невиконання слідчим та прокурором службових обов'язків і зобов'язав орган розслідування та прокурора вжити всіх необхідних заходів для проведення додаткового розслідування у справі та вчинити дії з розшуку особи, що скоїла напад на ОСОБА_3 На підставі цього рішення суду потерпіла звернулася вже із цивільним позовом про стягнення з держави моральної та майнової шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2013 року, яка не скасована у встановленому законом порядку, ОСОБА_3 у частині визнання незаконною бездіяльності слідчого та прокурора відмовлено, при цьому останніх зобов'язано здійснити дії з проведення додаткового розслідування й вчинити дії з розшуку особи, що скоїла напад на позивача. Прокурор у судовому засіданні визнав наявність процесуальних порушень, зокрема, несвоєчасність внесення відомостей про скоєний злочин стосовно ОСОБА_3 до Єдиного державного реєстру, не проведення додаткових слідчих та розшукових дій по встановленню злочинців у скоєному нападі, а також, що досудове розслідування по справі не було продовжено після його зупинення та набрання чинності новим КПК України.

Тобто зі змісту вказаної ухвали вбачається, що фактично прокурор визнав, а слідчий суддя встановив неправомірну бездіяльність органів досудового розслідування Приморського РВ ОГМУ ГУ МВС України в Одеській області та прокуратури Приморського району м. Одеси під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі, в якій ОСОБА_3 визнана потерпілою.

Досудове провадження на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій не закінчене.

Європейський Суд з прав людини у пункті 44 рішення від 27 листопада 2014 року у справі «Аднаралов проти України» зазначив, що суд при оцінці доказів загалом керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати із сукупності ознак чи схожих неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Adnaralov v. Ukraine, заява № 10493/12, від 27 листопада 2014 року).

У пункті 46 зазначеного вище рішення наголошено, що державні органи завжди повинні добросовісно намагатись з'ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Будь-який недолік розслідування, що стає на заваді встановленню причин тілесних ушкоджень та винних осіб, є загрозою недотримання цього стандарту.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, то немає спеціальних підстав для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, відповідно до якої обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання Казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення про Державне казначейство України Казначейство провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди за рахунок держави.

Апеляційний суд помилково скасував вказане рішення і зробив висновок, який не відповідає встановленим обставинам справи. Тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Ухвалюючи рішення, районний суд зробив зайвий висновок про те, що така шкода повинна бути стягнута з прокуратури Одеської області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. Колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини «за рахунок коштів прокуратури Одеської області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в рівних частках» як помилкове.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, інших негативних наслідків, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Згідно з пунктом 5 зазначеної постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення позову.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно з частиною другою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушеннями норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення, такі обставини відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року скасувати.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2015 року змінити, виключивши з нього уточнення про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів прокуратури Одеської області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило