Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

при секретарі судового засідання Листопад В.І.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано наступним.

ОСОБА_1 вказала, що вона разом зі своєю родиною мешкає у селі Широкому Василівського району з 1981 року. У період з 1989 по 2000 рік вона працювала секретарем Широківської сільської ради, а потім з 2002 року по 2006 рік займала посаду голови Широківської сільської ради. Після неї та по теперішній час посаду Широківського сільського голови займає ОСОБА_5

У серпні місяці 2017 року на засіданні сесії Широківської сільської ради Василівського району відповідач ОСОБА_3, який є депутатом Василівської районної ради Запорізької області, у присутності Широківського сільського голови та місцевих депутатів сказав, що позивач ОСОБА_1 під час займання посади голови Широківської сільської ради віддала частину земель, які знаходяться на території Широківської сільської ради, токмацьким землекористувачам. Позивач вказала, що вказана інформація не відповідає дійсності.

Крім того 29 жовтня 2017 року у селі Широке проходили вибори голови та місцевих депутатів в Підгірненську сільську раду Василівського району Запорізької області. Син позивача ОСОБА_6 був кандидатом в депутати місцевої ради.

26 жовтня 2017 року в селі Широкому з мешканцями села відбулася зустріч кандидатів на голову в Підгірненську сільську раду ОСОБА_7 та інших, де також був присутній відповідач ОСОБА_3

Зі слів сина позивачки їй стало відомо, що в ході вказаної зустрічі на запитання ОСОБА_6 кандидату ОСОБА_7 стосовно попередніх обіцянок останнього щодо реконструкції частини приміщення Широківської ЗОШ під дитячий садок, відповідач ОСОБА_3 не втримався та почав, замість кандидата, надавати пояснення, чому саме немає дитячого садка в селі Широке. Відповідач з повною впевненістю казав: «що твоя мама - ОСОБА_1, розвалила все, що було в селі та розпродала. Тому і досі не має садка в селі!» Також він сказав, що нібито була справа в прокуратурі на позивачку та він її виграв і в нього є документи, якими він може це довести. Також зазначив, що він відповідає за кожне своє слово!

Після цього син позивача ОСОБА_6, використовуючи засоби відеофіксації - особистий мобільний телефон, зняв на відео, як і що говорив ОСОБА_3 26 жовтня 2017 року.

ОСОБА_1 вказала, що відповідач ОСОБА_3 своїми висловлюваннями зневажливо поставився до неї, чим принизив її честь, гідність та ділову репутацію перед односельчанами, підпорядкованим їй колективом, друзями, родиною. Ці вислови мають характер образи та наклепу.

В результаті поширенні недостовірної інформації ОСОБА_3 позивачу завдано моральних страждань у вигляді душевної травми, від якої вона не може відійти до теперішнього часу.

На підставі викладеного, позивач просила суд зобов'язати відповідача публічно вибачитися у неї на найближчому засіданні сесії Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, яке відбудеться після вступу судового рішення в справі у законну силу, у присутності: позивача, голови Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області ОСОБА_5, місцевого депутата ОСОБА_6, а також інших депутатів та присутніх, які будуть на засіданні, та спростувати розповсюдженні відповідачем про неї відомості, які не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію; стягнути з відповідача ОСОБА_3 10 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що його висловлювання є критичною оцінкою діяльності позивача ОСОБА_1 під час діяльності головою Широківської сільської ради. ОСОБА_3 вказав, що в цілому інформація стосовно діяльності позивача, в тому числі і з продажу приміщення колишнього дитячого садку в селі Широке, є правдивої інформацією. Крім того, критично оцінюючи діяльність позивача, він висловив свої обґрунтовані на фактах та документах погляди, переконання та думки, право на свободу висловлення яких йому дає ст.34 Конституції України. Представник відповідача додатково зазначив, що висловленні ОСОБА_3 судження є оціночними, а тому спростуванню не підлягають.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сином позивачки та 26 жовтня 2017 року він був присутнім на сходці мешканців села Широке Василівського району, яку організовував кандидат на Підгірненського сільського голову ОСОБА_5 Під час обговорення програми кандидата свідком було поставлено запитання про долю дитячого садка в селі, на що відповідач ОСОБА_3, який був присутнім на вказаній сходці, повідомив інформацію про «розпродаж», «розвалювання села» та «роздачі земель» позивачем ОСОБА_1

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що влітку 2017 року вона, як депутат сільської ради, була присутня на сесії Широківської сільської рада та чула, що під час обговорення питання оплати праці сільського голови відповідач ОСОБА_3, який був присутнім на сесії, почав розповідати про досягнення сільського голови ОСОБА_5 та для порівняння почав розповідати про діяльність позивача ОСОБА_1 на посаді Широківського сільського голови. При цьому, ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 передала землі колективної власності в розмірі 147, 8 га. на території Широківської сільської ради (категорії невитребувані земельні паї), на які є сертифікати на право власності на земельний пай, токмацьким землекористувачам. Свідку також відомо, що під час роботи нею на посаді землевпорядника Широківської сільської ради, нею особисто приблизно в 2012-21013 роках здійснювалася реєстрації договорів оренди вказаних земельних ділянок ТОВ «Таврійський степ».

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що восени 2017 року він балотувався на посаду Підгірненського сільського голови та 26 жовтня 2017 року був присутнім на зустрічі з виборцями іншого кандидата посаду Підгірненського сільського голови ОСОБА_5 Під час зустрічі ОСОБА_6 було поставлено запитання ОСОБА_5, чому не вирішено питання облаштування дитячого садка. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 склалася перепалка, в ході якої ОСОБА_3 повідомив, що вина в розвалі приміщення дитячого садку лежить на ОСОБА_1

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він обіймає посаду Підгірненського сільського голови. 26 жовтня 2017 року під час організованої ним зустрічі з виборцями - мешканцями села Широке, приїхав ОСОБА_6, який почав задавати питання, при цьому знімаючи подію телефоном. Що саме відповів ОСОБА_3 ОСОБА_6 свідок не памятає. Крім того свідку відомо, що приміщення дитячого садку було продану ОСОБА_10 в 2002 році за час перебування на посаді сільським головою позивачем ОСОБА_1 Стосовно проведення сесії влітку 2017 року свідок не зміг надати суду пояснення, оскільки детально вказані події не памятав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він був присутнім в жовтні 2017 року на зустрічі мешканців села Широке з кандидатом на Підгірненського сільського голову ОСОБА_5, яка відбувалася на вулиці Миру в селі Широке. Під час обговорення програми кандидата ОСОБА_5 ОСОБА_6 поставлено запитання стосовно долі дитячого садка, на що ОСОБА_3 сказав ОСОБА_6: «це треба спитати у твоєї матері».

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він був присутнім в жовтні 2017 року на зустрічі мешканців села Широке з кандидатом на Підгірненського сільського голову ОСОБА_5, яка відбувалася в селі Широке. Під час обговорення програми кандидата ОСОБА_5 ОСОБА_6 поставлено запитання стосовно долі дитячого садка, на що ОСОБА_3 сказав ОСОБА_6: «розкажіть, як Ваша мама продала садок».

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є мешканцем села Широке Василівського району. 26 жовтня 2017 року під час зустрічі мешканців села Широке Василівського району Запорізької області з кандидатом на посаду Підгірненського сільського голови, організованої ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 на запитання ОСОБА_6, який є сином позивача ОСОБА_1, стосовно вирішенні долі дитячого садку в селі Широке, повідомив дослівно: «ОСОБА_1 не то, що за садік думала…., а вона порозвалювала, попродавала все і прихарлала мастерську..» (текст мовою оригіналу). Вказані обставини не оспорювалися сторонами, підтвердженні поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та дослідженим в судовому засіданні диском з відеозаписом вказаних подій (а.с. 91).

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (частина 1); недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (частина 5); згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (частина 6).

Відповідно до ч.1-3 п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина 1); оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (абзац 1 частини 2).

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Частиною 1 ст.10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на свободу виявлення поглядів. Це правило включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

Таким чином, свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, вона включає погляди, критику, припущення. Крім того, особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість.

Згідно із ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожний має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Проте, ч.2 ст.10 Конвенції передбачена можливість обмеження цього права - на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є одночасно тлумаченням норм Конвенції і обов'язкові для застосування при розгляді справ національними судами, публічний статус осіб щодо яких поширено інформацію, робить їх більш відкритими для критики.

Відповідно до п.21 Постанови, у статтях 3, 4 і 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 протягом 2002-2006 років обіймала посаду голови Широківської сільської рада Василівського району Запорізької області, а отже, на час здійснення відповідних повноважень була є публічною особою.

Публічна особа свідомо відкривається для критики і оцінки всіх його дій. Такої позиції дотримується Конституційний Суд України у справі про поширення відомостей, а саме, що межі допустимої інформації, щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації, щодо звичайних громадян. Тому, посадові особи які свідомо відкриваються критиці, мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Стаття 10 Конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності. Якби це було не так, то це означало б, що люди були б позбавлені права виражати свої погляди і думки про заяви, зроблені у ЗМІ, що накладало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження поглядів, гарантовану статтею 10 Конвенції.

Щодо змісту інформації, яка поширена відповідачем ОСОБА_3 під час зустрічі мешканців села Широке з кандидатом на посаду сільського голови ОСОБА_5, суд вважає, що вона є оціночним судженням з огляду на положення частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оскільки не містить фактичних даних, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Суд зазначає, що висловлена відповідачем ОСОБА_3 думка є критичною оцінкою діяльності на посаді голови Широківської сільської ради позивача ОСОБА_1, яка була публічною особою та яка, в свою чергу, може зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконувала свої функції.

Судом враховуються обставини за яких відповідачем поширено спірну інформацію, а саме, що він відповідав на питання ОСОБА_6, форма, в якій викладено вказані відомості, а саме дослівно: «ОСОБА_6 не то, що за садік думала…., а вона порозвалювала, попродавала все і прихарлала мастерську..» (текст мовою оригіналу), що свідчить про використання відповідачем мовних засобів у вигляді узагальнення, гіперболи, («вона порозвалювала, попродавала все»). Одночасно суд звертає увагу, що відповідачем не стверджувалося про продаж ОСОБА_1 саме приміщення дитячого садку в селі Широке.

Крім того, суд враховує, що рішенням 19 сесії Широківської сільської ради від 11 січня 2002 року № 4 «Про програму малої приватизації за 2002 рік», затверджено перелік обєктів комунальної власності Широківської сільської ради, які підлягали приватизації у 2002 році, до якого увійшло приміщення дитячого садка, розташованого за адресою: село Широке, вулиця Леніна, 42-а. Вказане рішення підписане сільським головою ОСОБА_13 (а.с. 77,78). Рішенням 2 сесії Широківської сільської ради від 20 червня 2002 року № 3 «Про продаж комунальної власності», надано згоду на викуп ОСОБА_10 будинку дитячого садка, розташованого за адресою: село Широке, вулиця Леніна, 42-а. Вказане рішення підписане сільським головою ОСОБА_1 Згідно відповіді, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, будівлю дитячого садка у селі Широке продано згідно рішення 1 сесії 24 скликання Широківської сільської ради від 05.04.2002 за договором від 02.09.2002 за період перебування на посаді сільського голови ОСОБА_1 (а.с. 80, 63,65).

Аналізованими вище доказами підтверджується факт продажу колишнього приміщення дитячого садку, розташованого за адресою: село Широке, вулиця Леніна, 42-а, Широківською сільською радою фізичній особі ОСОБА_10 під час перебування на посаді голови Широківської сільської ради позивача ОСОБА_1

Таким чином, на думку суду, висловлювання відповідача 26 жовтня 2017 року в селі Широке під час зустрічі громадян з кандидатом на посаду Підгірненського сільського голови, не є інформацією в розумінні Закону України «Про інформацію» та ст. 277 ЦК України, а є суб'єктивною думкою відповідача, намагання передати інформацію шляхом її осмислення, оцінки і висловлювання критичних суджень відносно минулої діяльності позивача на посаді голови Широківської сільської ради, а правдивість критичного висловлювання доведенню не підлягає.

Крім того, з аналогічних підстав суд вважає необхідним відмовити і у визнанні недостовірною інформацією поширеною відповідачем ОСОБА_3 стосовно продажу земель колективної власності в розмірі 147, 8 га. на території Широківської сільської ради (категорії невитребувані земельні паї), на які є сертифікати на право власності на земельний пай, токмацьким землекористувачам.

Суд враховує, що в порушення вимог ст.. 80 ЦПК України, позивачем не доведено з використанням цивільно-правових способів захисту прав, належними та допустимими доказами, що в серпні місяці 2017 року відбулося засідання сесії Широківської сільської ради, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_3 заперечував проти цього, пояснивши, що того дня в приміщенні Широківської сільської ради відбулися збори землекористувачів села Широке, а свідок ОСОБА_5 не зміг однозначно відповісти на вказане питання.

Пояснення свідка ОСОБА_8, за відсутності відповідних протоколу сесії, копії рішень, прийнятих на сесії тощо, самі по собі не можуть слугувати підтвердженням проведення засідання сесії Широківської сільської ради.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 підтверджено факт висловлення ним інформації про те, що вищевказані землі були передані позивачем ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_14, а на теперішній час перебувають в користуванні землекористувачів із Токмака. Вказана інформація, на його думку, є критичною оцінкою діяльності ОСОБА_1 на посаді Широківського сільського голови.

Суд виходить з того, що спірними висловлюваннями не порушуються особисті немайнові права позивача як приватної особи, не містять конкретних фактів, а є критичними оціночними судженнями відповідача, а тому така інформація не підлягає спростуванню на підставі ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», а тому в задоволенні позову вважає необхідним відмовити.

Враховуючи, що вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд не вбачає.

Стосовно вирішення долі судових витрат суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1); за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2); для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3) ; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представником відповідача - адвокатом ОСОБА_4 на підтвердження понесення відповідачем ОСОБА_3 витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката, надані належні та допустимі докази, зокрема, розрахунок обсягу та вартості послуг та розміру компенсації витрат з надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, квитанція про отримання адвокатом грошових коштів, відповідно до яких відповідачем ОСОБА_3 згідно угоди від 11.01.2018 сплачено адвокату ОСОБА_4 8 400 грн. в якості витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката (а.с. 97,98,99,43), які в силу ч.2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.2,4,5,12,13, 137,141,265-268, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1), яка мешкає за адресою: Запорізька область, Василівський район, село Широке, вулиця Садова, 11, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою: Запорізька область, Василівський район, село Широке, вулиця Миру, 44, 8 400 (вісім тисяч чотириста) грн.. в якості витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2018 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_15