Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/137/16-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 46 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №278/137/16-ц за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи : Житомирський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Житомирській області, Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 у своїх та в інтересах дитини ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та ОСОБА_8, третя особа - служба в справах дітей Житомирської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, яке ухвалено 07 грудня 2017 року суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.03.2016 (а.с. 96-98 т. 1), просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1. Вимоги позову обґрунтовувала тим, що 01 жовтня 1999 року на засіданні адміністрації трудового колективу ТОВ «Темп» виділено вищевказану кімнату ОСОБА_2, а ОСОБА_3, який із членами сім'ї був зареєстрований у зазначеній кімнаті, надано матеріальну допомогу для придбання житлового будинку. Проте, ОСОБА_3 та члени його сім'ї не знялися з реєстрації у спірному жилому приміщенні, хоча ніколи не проживали у ньому.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 у своїх та інтересах дитини ОСОБА_7 у лютому 2016 року подали до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 38-40 т.1). Зазначили, що вони вселилися у спірну кімнату на підставі ордеру, виданого ОСОБА_3, де зареєстрували своє місце проживання. У цій кімнаті вони постійно проживали до зміни місця проживання у зв'язку із сімейними та життєвими обставинами. Вони не знялися з реєстрації у спірному житлі, оскільки мають намір проживати у ньому, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_8 чинять їм у цьому перешкоди, тому просили виселити останніх з кімнати АДРЕСА_1.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати, задовольнивши її позовні вимоги.

На її думку суд безпідставно не врахував надані нею письмові докази та показання свідків, які підтверджують, що рішенням №121 від 01 жовтня 1999 року ТОВ «Темп» саме їй та її сім'ї надано додаткову житлову площу - кімнату АДРЕСА_1, а відповідачі за первісним позовом з 1999 року не несуть жодних витрат на утримання вказаного жилого приміщення та не проживають у ньому.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали. Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на її безпідставність.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце її розгляду, в судове засідання не з'явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 9 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни мають право на одержання в безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки (ч.1 ст. 127 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, а на жилу площу в гуртожитку згідно ст. 129 цього Кодексу - спеціальний ордер.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР).

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 (з 24 червня 1994 року по 10 вересня 2001 року) (а.с. 54 т. 1) та ОСОБА_3 (з 14 липня 1994 року по 12 червня 1996 року та з 27 березня 1998 року по 05 грудня 2000 року) (а.с.133-139 т. 1) працювали в ТОВ «Темп».

Відповідачі за первісним позовом зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

З наданого ОСОБА_2 паспорта громадянина України, вбачається, що вона зареєстрована у кім. АДРЕСА_2.

Право колективної власності на триповерховий будинок за адресою: АДРЕСА_1 згідно даних бюро по технічній інвентаризації станом на 18.01.2002 належало ТОВ «Темп» (а.с. 225 т.1). 15.11.2004 здійснено запис про державну реєстрацію про припинення цієї юридичної особи (а.с. 11 т.2). На даний час інформація щодо належності приміщення за вказаною адресою іншій юридичній чи фізичній особі відсутня (а.с. 227 т.1, а.с. 48 т.2).

Актом від 19.11.2015, який складений за участю посадових осіб органу місцевого самоврядування, встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1, за зазначеною адресою фактично не проживають та не проживали з 1999 року. У спірній кімнаті без реєстрації проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 6, 7 т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_2 порушення її житлових прав, посилаючись на те, що доказів вселення її до спірної кімнати на підставі відповідного ордеру та виникнення у неї права користування цим жилим приміщенням остання не надала.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам справи, які узгоджуються дослідженими ним доказами та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Обставини, що мають значення для вирішення даної справи, не можуть підтверджуватися показаннями свідків, а тому доводи апеляційної скарги позивача у цій частині висновків суду не спростовують.

Посилання ОСОБА_2 на протокол №121 розширеного засідання адміністрації та трудовового колективу ТОВ «Темп» від 01.10.1999, відповідно до якого їй вирішено виділити додаткову кімнату розміром 8 кв.м. в гуртожитку ТОВ «Темп», як на доказ, що підтверджує її право користування спірним жилим приміщенням, є безпідставним, оскільки будь-яких доказів щодо видачі їй ордеру на вселення до спірної кімнати №8, як суду першої так і апеляційної інстанцій, позивач не надала.

Крім того, як вбачається із технічного паспорту, який був виготовлений ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, якою, як зазначила позивач, вони фактично користуються і яка є предметом спору, остання складається із: кімнати площею 9,1 кв.м., кухні площею 5,4 кв.м. та коридору площею 3.1 кв.м.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довела суду, що вона має право користування спірним житловим приміщенням, набутим у встановленому законом порядку, а, відтак, порушення своїх житлових прав та право на їх захист шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Доводи щодо незаконності реєстрації відповідачів у спірному приміщенні, утримання спірної кімнати позивачем, не були предметом спору у даній справі та на правильність ухваленого рішення не впливають. Факт не проживання відповідачів у спірній кімнаті не має правового значення для вирішення спору за обставин недоведеності позивачем факту користування спірним приміщенням на законних підставах та порушення її житлових прав.

Рішення суду про відмову у задоволенні зустрічного позову не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 16 березня 2018 року.