Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/1059/15-ц

провадження № 61-5960св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_3 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року у складі судді Ільченко Н. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., Драгомерецького М. М.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу № 522/1059/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 522/1059/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_4, у якому просила визнати поруку припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в розмірі 65 тис. дол. США строком користування до 25 грудня 2016 року із сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії та інших витрат за договором щомісяця у розмірі не менше 542 дол. США.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язалася відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанком» на користь ПАТ «Дельта Банк», за яким ТОВ «Укрпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України.

Відповідно до додатка 2 до вказаного договору ТОВ «Укрпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором від 26 грудня 2006 року, яке звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 стало відомо, що 11 червня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 26 грудня 2006 року, за якою сторони вирішили пункт 2.4 кредитного договору викласти в такій редакції: «повернення кредиту здійснюється щомісяця частками у розмірі 570,46 дол. США по 10 число включно кожного місяця починаючи з грудня 2007 року», тобто розмір щомісячного платежу збільшився на 28 дол. США.

ОСОБА_3 вважає, що укладенням додаткової угоди № 1 до кредитного договору банк збільшив обсяг відповідальності поручителя без отримання його згоди, що є підставою для припинення договору поруки та застосування положень частини першої статті 559 ЦК України. До того ж банк використав право дострокового стягнення всієї суми зобов'язання з повернення кредиту ще 13 грудня 2011 року. Таким чином банк змінив в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання, й шестимісячний строк для пред'явлення позову до поручителя сплинув 13 липня 2012 року. Однак вимогу до поручителя банк пред'явив лише 31 січня 2014 року шляхом пред'явлення до суду позову про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя солідарно.

На підставі зазначеного, ОСОБА_3 просила визнати припиненою поруку за договором поруки від 26 грудня 2006 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстав для визнання збільшення банком обсягу відповідальності поручителя без отримання його згоди у зв'язку з укладенням додаткової угоди № 1 до кредитного договору, за частиною першою статті 559 ЦК України, та пропуску банком шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя від дня настання строку виконання основного зобов'язання, за частиною четвертою статті 559 ЦК України, немає.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд постановив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У липні 2016 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_3- подала касаційну скаргу, в якій просила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що лист - попередження банку від 13 грудня 2011 року є достроковою вимогою про повернення кредитної заборгованості, якою змінено строк виконання основного зобов'язання. Банк пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування, пені кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Вважає, що банк направив вимогу про дострокове повернення саме всієї суми кредитної заборгованості, а не простроченої.

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких просило рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було передано грошові кошти в розмірі 65 тис. дол. США строком користування до 25 грудня 2016 року, із сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії та інших витрат за договором щомісяця у розмірі не менше 542 дол. США.

Також 26 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

11 червня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 26 грудня 2006 року, за умовами якої сторони вирішили пункт 2.4 кредитного договору викласти в такій редакції: «повернення кредиту здійснюється щомісяця частками у розмірі 570,46 дол. США по 10 число включно кожного місяця починаючи з грудня 2007 року», тобто розмір щомісячного платежу збільшився на 28 дол. США.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Укладенням 11 червня 2007 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 26 грудня 2006 року банк та ОСОБА_4 внесли зміни у графік погашення щомісячних платежів, що не є збільшенням обсягу відповідальності, оскільки зобов'язання залишились незмінними.

Листом-попередженням від 13 грудня 2011 року № 73848 ПАТ «Дельта Банк» повідомив ОСОБА_4, що у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору банк буде вимушений ініціювати процедури звернення до суду або до нотаріальних органів для вчинення напису нотаріуса з метою стягнення заборгованості за кредитним договором. З метою уникнення процедури примусового стягнення боргу банк запропонував позичальниці сплатити суму заборгованості протягом 30 календарних днів від дати отримання даної досудової вимоги.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору банк на адресу позичальника та поручителя надіслав досудову вимогу від 31 грудня 2013 року, що містить вимогу про повне дострокове погашення кредиту і яка залишена без задоволення.

08 лютого 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вважається, що кредитор, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15.

Судами встановлено, що зміст листа - попередження від 13 листопада 2011 року свідчить про те, що банк запропонував ОСОБА_4 сплатити саме прострочену заборгованість протягом 30 календарних днів, оскільки систематичне порушення взятих на себе договірних зобов'язань призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором. Отже, такий лист не є досудовою вимогою в розумінні положень частини другої статті 1050 ЦК України.

Ураховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання поруки ОСОБА_3 припиненою.

Доводи касаційної скарги про те, що лист - попередження банку від 13 грудня 2011 року є саме достроковою вимогою про повернення кредитної заборгованості, яким змінено строк виконання основного зобов'язання, колегія суддів відхиляє. Суд встановив, що згідно з листом - попередженням ОСОБА_4 пропонувалося сплатити лише прострочену суму заборгованості, а не достроково всю кредитну заборгованість. 31 грудня 2013 року банк направив досудову вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка залишена без задоволення, а тому позов подано в межах строку звернення до суду.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 - представника ОСОБА_3 і залишення без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат