Провадження №22-ц/772/389/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач :Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 рокуСправа № 140/2167/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Сала Т.Б., Якименко М.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частини земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 грудня 2017 року у м. Немирові під головуванням судді цього суду Алєксєєнка В.М., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділ в натурі частини земельної ділянки, мотивуючи його тим, що на підставі договору дарування від 16 серпня 2006 року їй, ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2, подаровано 42/100 частин житлового АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських споруд. За цим же договором 58/100 частин цього житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд подаровано ОСОБА_4 22 вересня 2006 року за вказаними особами зареєстровано право власності на це нерухоме майно.

На підставі договору дарування від 01 липня 2014 року позивачу та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (по 1/2) також належить земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0739 га за адресою зазначеного житлового будинку, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Вказане нерухоме майно, яке належало ОСОБА_4, після його смерті в порядку спадкування за законом перейшло відповідачу у справі ОСОБА_3, з яким позивач не може досягти згоди щодо володіння, користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою, оскільки він не визнає її права на вільний доступ до належної їй частини будинку, а також чинить перешкоди у користуванні землею.

Пославшись на викладені обставини та положення ст. ст. 86, 88, 152 ЗК України, 358, 364 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд виділити їй в натурі ? частки спірної земельної ділянки.

Після проведення у цій справі судової земельно-технічної експертизи позивач у грудні 2017 року уточнила свої вимоги та просила виділити їй в натурі із вказаної земельної ділянки земельну ділянку згідно з варіантом 5 висновку експерта № 314 від 22 грудня 2016 року.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на момент розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3, 4 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі змінила прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-550335 (а.с. 7)

Відповідно до договору дарування від 16 серпня 2006 року (а.с. 11) ОСОБА_5 подарувала позивачу 42/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: коридор 1-1, кухня 1-2, кімнати 1-3, 1-4, 1-5, погріб «П», ? частина огорожі. За цим же договором ОСОБА_4 ОСОБА_5 подарувала 58/100 частин цього житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, а саме: кімнати 1-6, 1-7, 1-11, котельня 1-8, ванна кімната 1-9, коридор 1-10, сарай «В», гараж «Г», ганок «а-5», ? частина огорожі.

22 вересня 2006 року за позивачем та ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на це нерухоме майно (а.с. 12).

На підставі державного акту НОМЕР_2 ОСОБА_5 належала на праві власності земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,0739 га за адресою вказаного будинку, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку» (а.с. 25).

Відповідно до договору дарування від 01 липня 2014 року ОСОБА_5 подарувала по ? цієї земельної ділянки позивачу у справі та ОСОБА_4 (а.с. 8).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9, 10) спірна земельна ділянка з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка)» належить на праві спільної часткової власності (по ? частки) ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 липня 2014 року та відповідачу у справі ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 червня 2015 року приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_7

Також за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстровано право власності на 58/100 частки вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 117).

Згідно з висновком експерта № 314 від 22 грудня 2016 року за результатом проведеної судової земельно-технічної експертизи (а.с. 45-61) запропоновано п'ять можливих варіантів виділу в натурі ОСОБА_2 ? частки із спірної земельної ділянки, у яких враховано можливість влаштування проходу з вулиці на подвір'я, можливість нормального користування житловим будинком та господарськими будівлями і здійснення догляду за ними.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись наведеними нормами права, вірно виходив із того, що, оскільки між сторонами у справі не досягнуто згоди щодо фактичного здійснення їх права спільної часткової власності на вказану земельну ділянку, тому наявні правові підстави для виділу позивачу в натурі частки із майна, зокрема спірної земельної ділянки, що є у їх спільній частковій власності, за запропонованим висновком експерта варіантом 5, в якому враховано як збереження ідеальної частки ОСОБА_2 у спірній земельній ділянці - 369,5 кв.м., так і можливість нормального користування сторонами житловим будинком, господарськими будівлями та їх обслуговування.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що судом не з'ясовано чи взагалі мав місце спір, а саме, що позивачем не доведено, що у неї з відповідачем не було досягнуто згоди щодо здійснення їх права спільної часткової власті на вказану земельну ділянку. Такі доводи спростовуються як змістом позовної заяви, в якій позивач посилається на протилежне, так і її поясненнями та поясненнями представників сторін у судовому засіданні, а також вбачається зі змісту самої апеляційної скарги, в якій апелянт заперечує проти варіанту виділу позивачу в натурі тієї частини земельної ділянки, яку вона бажає, а наполягає на іншому варіанті поділу земельною ділянкою, чим сам собі суперечить.

Доводи апеляційної скарги також фактично зводяться до того, що скаржник не погоджується із рішенням суду щодо виділу в натурі позивачу частини земельної ділянки згідно із запропонованим у висновку експерта варіантом 5, а фактично погоджується із запропонованим у цьому висновку експерта варіантом 1, в якому начебто відображено порядок користування цією земельною ділянкою, який склався між попередніми власниками будинку з 1975 року та якого сторони у справі дотримаються і на даний час.

Апеляційний суд такі доводи скарги відхиляє, оскільки, заперечуючи проти позву відповідач не посилавсь на такі обставини, доказів на їх підтвердження на порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на момент розгляду справи судом першої інстанції)суду не надав. Крім того, згідно відображеного у висновку експерта варіанту 1 виділу в натурі позивачу ? частки зі спірної земельної ділянки, цей варіант виділу передбачає відхилення від її ідеальної частки, тому вірно не був врахований судом першої інстанції, як такий, що призведе до порушення прав ОСОБА_2 щодо відповідності її частки у праві спільної часткової власності виділеній їй в натурі частини зі спільного майна, враховуючи наявність варіантів, в яких ця частка збережена.

Також необґрунтованими є твердження апелянта про те, що сторони у справі фактично дотримуються того порядку користування спірною земельною ділянкою, який склався ще з 1975 року між попередніми власниками, адже, як вбачається з наведених вище встановлених судом обставин, станом на час укладення у 2006 та у 2014 роках вказаних договорів дарування зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спірна земельна ділянка перебували в одноосібній власності ОСОБА_5, що виключає можливість встановлення порядку користування цією земельною ділянкою попередніми власниками на час укладення цих договорів.

Такі доводи скарги не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому є безпідставними, з огляду на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 03 квітня 2013 року, прийнятій у справі № 6-12цс13, який був обов'язковим для врахування судом на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без поділу її в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст. ст. 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Таким чином, визначальним для поділу майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування ним, а розмір часток співвласників та технічна на це можливість відповідно до часток співвласників, враховуючи, що наведеними вище нормами матеріального права передбачено право особи, майно якої перебуває у спільній частковій власності, на виділ у натурі належної їй частки із цього майна.

Інші доводи скарги зводяться до посилань на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, однак згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого при перегляді цієї справи встановлено не було, а тому ці доводи також відхиляються.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М.М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2018 року.