АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/109/2018 Доповідач - Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Ткаченко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.1999р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П.,вона є власником квартири АДРЕСА_1. На прохання свого знайомого ОСОБА_1 вона тимчасово з 02.08.2001р. зареєструвала його на своїй житловій площі в зазначеній квартирі. Разом з тим, відповідач ніколи не проживав за місцем реєстрації і не виявляв бажання користуватися спірною квартирою, їй не відома адреса місцеперебування відповідача. Реєстрація ОСОБА_1 за вказаною адресою перешкоджає позивачці в повній мірі здійснювати право власності відносно належного їй майна. Відповідач не є членом родини позивачки, не сплачує комунальні платежі, квартирою не цікавиться, у зв'язку з чим позивачка ОСОБА_2 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирі АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачкаОСОБА_2 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового повідомлення представнику відповідача -адвокату Печерської колегії адвокатів м.Києва ОСОБА_5 (а.с.134,213), який про причини неявки суд не сповістив, тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача на підставі зібраних у справі доказів.

Відповідно до п.8 ч.1 1 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що позивачка ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.1999р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., являється власником квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказувала на те, що в 2001 році на прохання ОСОБА_1 вона дала згоду на реєстрацію останнього у належній їй на праві власності квартирі з метою оформлення ним пенсії в Україні. Оскільки відповідач весь час проживав за межами України, тому позивачка на підставі виданого відповідачем доручення отримувала замість нього оформлену пенсію. При цьому вказувала, що відповідач своїх речей в спірній квартирі не зберігав і не зберігає, квартирою не цікавиться, участі в оплаті житлового приміщення та комунальних послуг не приймає, до спірної квартири він не має ніякого інтересу, поштова кореспонденція за місцем реєстрації на ім»я відповідача ніколи не надходила.

Дані доводи ОСОБА_2 підтверджуються зібраними у справі доказами й відповідачем не спростовані.

Судом встановлено, що відповідач з часу реєстрації в спірній квартирі не проживав без поважних причин і не виявляв бажання користуватися даною квартирою, не сплачував комунальні платежі, квартирою не цікавився, будь-яких його речей в квартирі немає, а тому ОСОБА_1 втратив право користування спірним помешканням.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, було відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання за ним права власності на Ѕ частину спільного майна та поділу спільного майна, зокрема, й квартири АДРЕСА_2.

Так, вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 та позивачка з 27 грудня 1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 22 березня 1988 року вказаний шлюб було розірвано.

Встановлено, що з 1993 року ОСОБА_1 є громадянином держави Ізраїль, мешкає за адресою АДРЕСА_4, має ідентифікаційний номер громадянина Ізраїля НОМЕР_1, Міністерством внутрішніх справ держави Ізраїль 10 жовтня 1993 року йому видано посвідчення особи зі зазначенням «ізраїльського» громадянства.

15 жовтня 1988 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, актовий запис номер 899. Вказаний шлюб було розірвано 12 листопада 1998 року, актовий запис номер 743. Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року, а 09 грудня 2014 року зареєстрували шлюб, актовий запис номер 2948.

Вказані обставини спростовують доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що після розлучення з ОСОБА_11, ОСОБА_6 та він з 1998 року до червня 2015 року проживали в спірній квартирі однією сім'єю.

ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що він з поважних причин не міг користуватися спірною квартирою з моменту реєстрації в ній до часу пред'явлення даного позову, і що йому чинилися перешкоди в користуванні помешканням, та чи звертався він у зв'язку з цим в зазначений період зі скаргами до правоохоронних органів.

Посилання відповідача на те, що він не втрачав зв'язок зі спірною квартирою, його місце проживання в квартирі підтверджується записами в медичній документації на його ім'я, не можуть бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду. Як видно з матеріалів справи, відповідач щороку приїздив на Україну лікуватися, проте в спірній квартирі не проживав, а в період, коли він не перебував на стаціонарному лікуванні, мешкав на дачі, яка належить позивачці.

Та обставина, що 28.08.2015 р. ОСОБА_1 подав у паспортний відділ ЖЕК «Печерськжитло» заяву щодо не виписки його із спірного помешкання (а.с.97, 59), та 26.08.2015 р. повідомляв по телефону орган міліції про наявність конфлікту з колишньою дружиною, яка не віддавала ключі від спірної квартири, не свідчить про те, що йому чинилися перешкоди в користуванні квартирою, оскільки такі звернення мали місце після ухвалення судом оскаржуваного заочного рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він постійно проживав у спірній квартирі й періодично перебував на лікуванні в Ізраїлі, а тому не втратив право користування спірним помешканням, не заслуговують на увагу, оскільки з 1993 року ОСОБА_1 є громадянином держави Ізраїль, мешкає за адресою АДРЕСА_4, має ідентифікаційний номер громадянина Ізраїля НОМЕР_1, та посвідчення особи зі зазначенням «ізраїльського» громадянства.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на правильність прийнятого судового рішення.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2, обґрунтовано визнавши ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова виготовлена 13 лютого 2018 р.

Головуючий:

Судді: