АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/1885/17Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/789/197/18 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 грудня 2017 року, ухваленого суддею Іваницьким О.Р. у цивільній справі №599/1885/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власником зазначеного будинку. Відповідачка ОСОБА_1 з 2010 року була зареєстрована у зазначеному житлі, однак ніколи там не проживала без поважних причин, а тому згідно з положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України станом на 2017 рік відповідачка є такою, що втратила право користування даним жилим будинком.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на житло в будинковолодінні в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 без поважних причин ніколи не проживала в будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, а тільки була формально зареєстрована за даною адресою, тому втратила право користування цим житлом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки факт невикористання ОСОБА_1 жилого приміщення зумовлено поважними причинами - через відсутність газифікації, незавершеного ремонту, відсутність меблів та інших речей щоденного вжитку дане житло непридатне для проживання. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування ним, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Крім цього, поза увагою суду залишився той факт, що у вказаному жилому приміщенні зареєстровані двоє малолітніх дітей відповідачки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому оскаржуваним рішенням фактично розлучено дітей із матір'ю.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що права відповідачки на житло не порушені, так як вона ніколи не проживала у спірному будинку, а лише була формально зареєстрована. Звернення позивачки з вказаним позовом є способом захисту її прав як власника будинку. Доводи щодо розлучення відповідачки з дітьми є надуманими, так як діти також ніколи не проживали у цьому будинку, діти проживають разом з відповідачкою у м.Зборові по вул. Незалежності, 100, що підтверджується актом, складеним представником органу опіки та піклування Зборівської РДА.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка вважає рішення суду законним та обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги заперечила, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником будинковолодіння, що в АДРЕСА_1, що стверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В даному житловому будинку з 2010 року зареєстровані подружжя ОСОБА_7 (син позивачки) та ОСОБА_1 (невістка), а також їхні малолітні діти ОСОБА_5 (2011 р.н.), ОСОБА_6 (2015 р.н.).

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано у грудні 2017 року.

Із акту-опитування від 13 листопада 2017 року, складеного комісією у складі секретаря, депутата та працівника сільської ради, вбачається, що ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по місцю реєстрації АДРЕСА_1 на даний час не проживають та з часу реєстрації ніколи не проживали, житловий будинок не газифікований, незавершений ремонт, немає підлоги, відсутні меблі, предмети щоденного вжитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зазначені відповідачкою причини її непроживання у належному позивачці будинку - відсутність ремонту, підлоги, меблів, тощо - не є поважними, а тому відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що такі причини непроживання понад передбачені законом строки у належному позивачці будинку, як відсутність ремонту, підлоги, меблів, є поважними, колегія суддів оцінює критично, так як відповідачка була зареєстрована у спірному житлі ще у 2010 році, однак протягом тривалого часу (більше 7 років) так і не скористалась правом користування цим житлом, не вселилась до нього, тому за вказаних обставин відсутність ремонту, предметів побуту не може вважатися поважною причиною непроживання у цьому будинку.

Доводи апеляційної скарги про порушення гарантованого Конституцією України та Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод права відповідачки на житло, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з таких мотивів.

Так, ст. 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Практика Європейського суду з прав людини ( висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв"язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв"язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції. Заявниця ніколи не володіла цим житловим приміщенням, ніколи не жила там протягом якогось періоду часу і не ввозила туди свої речі. Навіть якщо заявниця і мала захищене законом право вселитися та проживати у квартирі, про яку йдеться, вона не стала її "житлом" у розумінні ст. 8 Конвенції.

У даному спорі відповідачка ОСОБА_1, як уже зазначалося вище, ніколи не проживала у належному позивачці будинку і не ввозила туди свої речі. Маючи захищене законом право вселитися та проживати у будинку (так як з дозволу власника була зареєстрована у ньому), вона цим правом не скористалася і будинок не став її "житлом" у розумінні ст. 8 Конвенції. Своє "житло" відповідачка створила в іншому місці.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування належним позивачці будинком відбулось з порушенням Конституції України та Європейської конвенцієї про захист прав людини та основних свобод.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо розлучення матері з дітьми, оскільки як відповідачка, так і її малолітні діти ніколи не проживали у будинку по АДРЕСА_1, зазначений будинок ніколи не був "житлом" дітей у розумінні ст. 8 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, житлом дітей до виникнення неполадок між їхніми батьками - подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_7, була квартира по АДРЕСА_2. За наслідками звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до органу опіки і піклування, розпорядженням голови Зборівської районної державної адміністрації №471-од від 18.09.2017 року визначено місце проживання дітей: сина ОСОБА_5 - разом з батьком ОСОБА_7 по АДРЕСА_2, а дочки ОСОБА_6 - з матір"ю ОСОБА_1 у с.Млинівці Зборівського району. Рішенням Зборівського районного суду від 24 січня 2018 року (яке наявне у Єдиному державному реєстрі судових рішень під реєстраціним номером 71997249), місце проживання малолітніх дітей визначено разом із матір"ю - ОСОБА_1 Із змісту цього рішення вбачається, що при його ухваленні суд прийняв до уваги як доказ належних умов проживання дітей Акт обстеження матеріально-побутових умов сім"ї, складений органом опіки та піклування Зборівської районної державної адміністрації 22 січня 2018 року. Із змісту цього акту, який долучений позивачкою до відзиву на апеляційну скаргу, вбачається, що ОСОБА_1 разом із дітьми проживає у будинку по АДРЕСА_3, чого й не заперечив представник відповідачки.

Отже, визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком, в якому вона ніколи не проживала, а також ніколи не проживали і не проживають, хоча залишаються зареєстрованими її малолітні діти, які фактично мають інше місце проживання разом з позивачкою, не може свідчити про розлучення дітей з матір"ю.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Днем складення повного судового рішення є 27 лютого 2018 року.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома