АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Миколаєць І.Ю.
№22-ц/796/ 983/2018 Доповідач Кравець В.А.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Виноградової А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності та зобов'язати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 повернути йому наступне майно: посудомийку «Сіменс», вартістю 2500 грн.; пральну машину «Bosch Махх», вартістю 3000 грн.; покриття підлоги ламінат з м'якою підложкою 26 м.кв. (11 упаковок), вартістю 2349 грн. 98 коп.; раковину умивальника з тумбочкою, вартістю 1550 грн.; холодильник «Gorenje RK 65 SYW», вартістю 7215 грн.; духовку електричну «SIMENS НВ 23 АВ 520», вартістю 2616 грн.; поверхню газову плиту «SIMENS НВ 23 АВ 520», вартістю 2775 грн.; витяжку вбудовану «САТА TF 2003», вартістю 623 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що вказане майно придбане ним упродовж 2006 - 2013 років за власні та кредитні кошти, належить йому та було передано на зберігання відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою їх спільного проживання у АДРЕСА_1 після одруження ОСОБА_3 з його дочкою ОСОБА_4 В подальшому, 22.06.2016 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірвано, однак відповідач ОСОБА_3 відмовляється повертати позивачу вищезазначене передане на зберігання майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що його право на майно підтверджується фіскальними чеками та кредитним договором з ПАТ «Дельта банк».

Крім того, він не пред'являв такої вимоги як витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. З п. З розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (після розірвання шлюбу ОСОБА_4) 22.06.2016 року було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, видане Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22.06.2016 року, актовий запис № 203 (а.с.16).

Звертаючись до суду із вимогами про повернення майна та визнання права власності, ОСОБА_1 вказував на те, що ним упродовж 2006-2013 років за власні та кредитні кошти було придбано майно, яке є предметом позову та передано на зберігання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після одруження його доньки ОСОБА_4 з ОСОБА_3 у 2011 році.

Доказами придбання ним майна є товарні чеки та квитанції.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_3, відповідачі відмовляються повернути йому майно, що було передано на зберігання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання є фідуціарним, оскільки ґрунтується на довірі однієї сторони до іншої. Виходячи з фідуціарного характеру цього договору, законом встановлена необхідність особистого виконання обов'язків зберігача (ст. 943 ЦК України).

Предмет договору зберігання слід відрізняти від об'єкту зберігання, яким є рухомі речі. Їх ще можна назвати предметом зберігання. Об'єкт договору зберігання часто називають «поклажею». Ним можуть бути як індивідуально-визначені речі, так і речі, визначені родовими ознаками (ст. 184 ЦК України). Зберігання індивідуально-визначених речей називається регулярним, а зберігання речей визначених родовими ознаками, - іррегулярним.

Частиною 1 ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 937 ЦК України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

ЦК України не вимагає укладати письмові договори зберігання у вигляді єдиного письмового документу, який підписується сторонами. Письмова форма цього договору вважається дотриманою також тоді, коли прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Проте це положення не узгоджується зі ст. 207 ЦК України, оскільки перераховані вище документи підписуються в односторонньому порядку зберігачем. Тому положення ст. 937 ЦК України потрібно розуміти як доповнення до ст. 207 ЦК України, а не як виключення із загального правила.

Проте, позивачем не надано жодного доказу того, що між ним та відповідачами був укладений договір зберігання, оскільки відсутня обов'язкова для цього правочину його письмова форма, відсутня розписка чи квитанція про прийняття відповідачами речей, що є предметом цього позову.

Індивідуально-визначеними є речі, які відрізняються від інших речей цього ж роду, що і вони та характеризуються індивідуальними ознаками. До них належать: речі, виділені із загальної маси речей одного й того ж роду, речі, єдині у своєму роді та речі, що відрізняються від інших певними ознаками.

ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу того, що у відповідачів знаходяться його речі, визначені індивідуальними особливостями, тобто позивач лише перерахував побутову техніку, не вказавши при цьому серійний чи заводський номери зазначеної техніки.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, інститут віндикації не може бути застосований у даному спорі.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави для скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367,368,374,375,381-384 ЦПК України, колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді