Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 609/35/16-ц

провадження № 61-951 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельников Є. В., Хопта С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року у складі судді Ковтуновича О. В., та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Гірського Б. О., Бершадської Г. В.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило позов до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 4 000 доларів США, зі сплатою 17 % річних та кінцевим терміном повернення 12 грудня 2011 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 31 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_6 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим у вересні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом до нього та поручителя про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2013 року стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 3 160,08 доларів США, а також штрафи: 31,33 долари США (фіксована складова) та 148,99 доларів США (процентна складова); грошові кошти у рахунок забезпечення поруки у розмірі 200 грн, тобто по 66 грн 66 коп.

Станом на 17 листопада 2015 року кредитна заборгованість становила 4 902,50 доларів США та складалась із заборгованості за кредитом - 1 845,29 долари США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 181,29 долари США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором - 1 875,92 долари США, а також штраф (фіксована частка) у розмірі 10,78 долари США та штраф (процентна складова) - 85,87 доларів США.

Оскільки різниця між поточною заборгованістю та заборгованістю, стягненою за рішенням суду, складає 1 814 доларів США, що еквівалентно 42 084 грн 89 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило задовольнити позов, стягнувши цю різницю у солідарному порядку з відповідачів.

Заочним рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитом у розмірі 1 814 доларів США, що становить 42 084 грн 89 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка з урахуванням суми, стягненої на підставі рішення суду від 22 січня 2013 року, підлягає стягненню у солідарному порядку із боржника та поручителя.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банком пред'явлено позов про стягнення кредитної заборгованості зі сплати процентів, пені та штрафу за період з 21 лютого 2012 року по 17 листопада 2015 року. Умовами кредитного договору та договору поруки визначено строк позовної давності у п'ять років, а тому доводи апеляційної скарги про незастосування наслідків спливу строків позовної давності є необґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції належним чином не встановили фактичні обставини справи, не перевірили розмір кредитної заборгованості, не прийняли до уваги те, що відповідач заявляв про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 12/07/67МШ, згідно з яким ОСОБА_3 надано у кредит у розмірі 4 000 доларів США, зі сплатою 17 % річних та кінцевим терміном повернення 12 грудня 2011 року.

31 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5 зобов'язалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2013 року солідарно стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 3 160,08 доларів США, яка складається із кредитної заборгованості - 1 845,29 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 797,88 доларів США, пені - 336,59 доларів США, а також штрафи: 31,33 долари США (фіксована складова) та 148,99 доларів США (процентна складова); грошові кошти у рахунок забезпечення поруки у розмірі 200 грн, тобто по 66 грн 66 коп.

Станом на 17 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 4 902,50 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 1 845,29 долари США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 181,29 долари США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором - 1 875,92 долари США, а також штрафу (фіксована частка) у розмірі 10,78 долари США та штрафу (процентна складова) - 85,87 доларів США.

Різниця між поточною заборгованістю за кредитним договором та кредитною заборгованістю, стягненою на підставі рішення суду, складає 1 814 доларів США, що еквівалентно 42 084 грн 89 коп.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206 цс 15.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 6.8. кредитного договору передбачено, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши умови кредитного договору, дійшов правомірного висновку про те, що сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма платежами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України.

Однак, апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині пені, належним чином не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості, не з'ясував, за який період нараховано пеню та не встановив, чи не заявлено позивачем позовні вимоги у цій частині за період, що перевищує визначений умовами договору строк.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003 цс 15.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку та не дослідив всіх її складових та періоду за який вони нараховувались.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв'язку із викладеним, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф.Хопта

Ю. В.Черняк