АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 455/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Набудович І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Болотов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року, -

встановила:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та йогопредставник вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_4 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3, з посиланням на вимоги ст.ст. 60, 74 Сімейного кодексу України, ст. 112 ЦК Української РСР, просив встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї з 01 квітня 1995 року по 01 січня 2004 року та проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 жовтня 2013 року. На підтвердження зазначених обставин, позивач послався на показання свідків, довідку про доходи, обставиною, що сторони були запрошені на весілля дітей свідків та дарували спільні подарунки.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначила, що спільного господарства з ОСОБА_3 вони не вели і проживали окремо.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Згідно роз'яснень які містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше.

У період з 01 квітня 1995 року по 01 січня 2004 року Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали як чоловік та жінка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і до набрання законної сили Сімейного кодексу України законодавством не передбачалось встановлення такого факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135сц13.

З матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2000 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу № 4936, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І.

В пред'явленому позові, ОСОБА_3 зазначив, що спірну квартиру сторони придбали спільно, а тому просив провести її поділ.

На підтвердження вказаних обставин, позивач послався на показання свідків.

Колегія суддів оцінює критично такі докази, оскільки обставини придбання майна внаслідок спільної праці, спільного внесення коштів, конкретний їх розмір, - не можуть підтверджуватися показаннями свідків.

Зазначені обставини можуть доводитись зокрема документально підтвердженими письмовими доказами про наявність у сторони відповідних коштів на придбання квартири, отримання кредиту для цих цілей тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду про необґрунтованість та недоведеність тверджень позивача про придбання квартири за спільні кошти.

З приводу транспортного засобу - автомобільного причепу марки «ПФ 01 Фермер», то право власності позивача на це нерухоме майно підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 30 серпня 1996 року, і ніким не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна необхідно встановити факт спільного проживання однією сім'єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням свідків щодо спільного проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини в період з 01 січня 2004 року по 01 жовтня 2013 року.

При цьому суд вважав, що свідки висловили лише свої припущення та власні думки щодо дійсного існування подружніх стосунків сторін. Зазначені покази не є беззаперечними, та різняться між собою.

При цьому суд взяв до уваги, що ОСОБА_3 з 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 з 08 травня 1990 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а з 30 серпня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини в період з 01 січня 2004 року по 01 жовтня 2013 року.

При цьому, майно, яке позивач просить поділити, зокрема: садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці на території садового товариства «Травневе-1» та гараж НОМЕР_1, що розташований в ГВК «Позняки-1», у встановленому законом порядку не введені в експлуатацію та не зареєстровані.

Колегія суддів оцінює критично твердження апелянта про те, що факт проживання однією сім'єю та набуття майна в результаті спільної праці як членів сім'ї в період з 01 квітня 1995 року по 01 січня 2004 року ним підтверджено, оскільки сам факт проживання однією сім'єю в цей період не тягне за собою юридичних наслідків щодо поділу майна, а придбання майна внаслідок спільної праці сторін та спільних внесків, позивачем не підтверджено належними та допустимими засобами доказування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 12 травня 2017 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2018 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук