Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 130/1743/16-ц

провадження № 61-4290 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач: Браїлівська селищна рада Жмеринського району Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Зайцевої А. Ю., Рибчинського В. П. від 12 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 02 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом, просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_4, тривалістю в три місяці.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що влітку 2013 року помер її батько, ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина за законом на житловий будинок та присадибну земельну ділянку, розташовані на АДРЕСА_1. ОСОБА_3, як рідна донька померлого, є спадкоємницею першої черги за законом, проте звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк не змогла з поважних причин. Позивач дізналася про смерть батька лише в червні 2016 року від сторонніх осіб; за її твердженням, рідні батька навмисно не повідомили про його смерть з метою позбавлення спадкових прав. На момент смерті батька та відкриття спадщини позивач перебувала за кордоном, проходила лікування в Португалії, а тому приїхати до України для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини за законом не змогла. Згодом ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але у прийнятті такої заяви та видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв'язку із пропуском шестимісячного строку. На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на статті 1258, 1261, 1268-1270 ЦК України.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Судом визначено позивачу додатковий строк тривалістю в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_4, який помер влітку 2013 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося безумовним визнанням позову відповідачем. Таке визнання позову, на переконання суду першої інстанції, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому були наявні всі підстави для ухвалення рішення суду в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 174 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року)).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3. відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував, що Браїлівська селищна рада Жмеринського району Вінницької області є неналежним відповідачем у справі. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вирішив питання про права осіб, які не є учасниками справи, а також не встановив поважність причин несвоєчасного звернення позивача із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Враховуючи, що у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження із залучення співвідповідача до участі у справі, заміни неналежного відповідача, суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу та скасував рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заявник ОСОБА_3, не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, звернулася із касаційною скаргою, просила скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції через порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, та призвело до ухвалення незаконного рішення.

Заявник стверджує, що ОСОБА_5 не була стороною чи іншим учасником справи під час її розгляду судом першої інстанції. Рішення у справі не стосується її прав та інтересів, а суд апеляційної інстанції у порушення статті 292 ЦПК України 2004 року відкрив провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою з пропуском встановлених строків. Суд апеляційної інстанції не дослідив докази, надані позивачем до заперечень на апеляційну скаргу, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. На переконання заявника, аргументи щодо неналежного відповідача у справі, наявність спадкоємців третьої черги за законом та зміст рішення суду від 27 жовтня 2015 року про встановлення смерті ОСОБА_4 не можуть бути підставами для скасування рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року, оскільки відповідно до статті 308 ЦПК України 2004 року правильне по суті й справедливе рішення не може бути скасовано лише з одних формальних міркувань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі; ухвалою від 04 вересня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 29 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час розгляду справи суд першої інстанції виходив з безумовного визнання позову відповідачем, а тому обмежився у мотивувальній частині рішення лише посиланням на таке визнання без здійснення з'ясування та дослідження усіх обставин справи. Судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи не з'ясовувалися, а лише встановлено факт порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що Браїлівська селищна рада Жмеринського району Вінницької області є неналежним відповідачем у справі, наявність інших спадкоємців судом не перевірялася, не досліджувалось рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 жовтня 2015 року у цивільній справі №130/2057/15, яким встановлено факт смерті ОСОБА_4 Судом першої інстанції також не досліджено причини поважності пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій не встановлювалися, докази у справі не досліджувались, оцінка їм не надавалась. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив лише з встановлення порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також з міркувань, що рішення у цій справи стосується прав та інтересів осіб, спадкоємців, які не є учасниками справи.

Верховний Суд під час оцінки доводів касаційної скарги застосував такі норми права. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилом статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано безумовне визнання позову, а отже, суд вправі керуватися пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до якого суд має право ухвалити рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Верховний Суд з такою оцінкою змісту зазначеної заяви судом першої інстанції не погодився, оскільки в матеріалах справи заява про визнання позову відповідачем відсутня. Зокрема, у заяві представника Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області від 17 серпня 2016 року міститься лише клопотання сторони розглянути цивільну справу без участі її представника із зазначенням, що названий учасник не має заперечень щодо розгляду заявлених позовних вимог.

Аналіз змісту цієї заяви свідчить про відсутність в ній висловленого відповідачем безумовного визнання позову, оскільки визнання позову та незаперечення проти певного рішення суду не є тотожними правовими категоріями. Визнання позову є процесуальною заявою особливого характеру, що свідчить не лише про визнання вимог позивача, а й про погодження з доводами та підставами заявленого позову. Крім того, суд першої інстанції, встановивши безумовне визнання позову, повинен був виконати вимоги частини другої статті 174 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої до ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. Суд першої інстанції помилково визначив правову природу поданої представником відповідача заяви, не дослідив заяву відповідача, а, зробивши помилковий висновок про безумовне визнання позову відповідачем, не роз'яснив наслідки вчинення такої процесуальної дії стороною. Судом мало бути враховано, що правом на визнання позову наділений лише належний відповідач у справі, який є дійсним учасником спірних правовідносин.

За відсутності належним чином сформульованої заяви відповідача про визнання позову, суд першої інстанції не вправі був без з'ясування і дослідження інших обставин справи завершувати розгляд справи. Судом першої інстанції також не встановлено, чи суперечить безумовне визнання позову відповідачем вимогам закону та чи стосується прав та інтересів осіб, які не є учасниками справи.

Суд апеляційної інстанції, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не здійснив розгляду справи, не встановив фактичні обставини та не дослідив зібрані докази. Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 301 ЦПК України 2004 року наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, збирати та досліджувати докази. У порушення вимог наведеної норми права судом апеляційної інстанції не здійснено всіх процесуальних дій для забезпечення належного апеляційного розгляду справи, не витребувано копію спадкової справи для встановлення кола спадкоємців померлого ОСОБА_4

Апеляційним судом не з'ясовано та не усунуто розбіжності в наявних у справі доказах. Так, судом першої інстанції надіслана до Жмеринської районної державної нотаріальної контори Вінницької області ухвала про витребування доказів, копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 На виконання цієї ухвали судом отримано відповідь державного нотаріуса Жмеринської районної державної нотаріальної контори Суської С. В. від 10 серпня 2016 року про відсутність такої спадкової справи. Разом з тим, ОСОБА_5 до апеляційної скарги долучено копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 12 січня 2016 року спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 Цей витяг сформовано тим самим державним нотаріусом.

Верховний Суд звертає увагу, що доказами наявності чи відсутності спадкової справи є витяг зі Спадкового реєстру про наявність (відсутність) посвідченого заповіту і спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину; інформаційна довідка зі Спадкового реєстру про наявність (відсутність) посвідченого заповіту і спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину. Власне на підставі відомостей Спадкового реєстру нотаріус надає відомості про наявність чи відсутність відкритої спадкової справи. Таким чином, судом першої інстанції не перевірено належним чином наявності інших спадкоємців спадкового майна ОСОБА_4, в той час як позивач у позовній заяві зазначила про існування спору з іншими особами, які створювали їй перешкоди в отриманні спадщини, а судом апеляційної інстанції не з'ясовано та не усунуто суперечність відомостей, наданих державним нотаріусом Суською С. В. щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_4, не досліджено доказів щодо наявності відкритої спадкової справи та кола спадкоємців.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, відкриваючи провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка не є учасником справи, а ця справа не стосується її прав та інтересів.

З такими доводами Верховний Суд погодився, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено, чи є ОСОБА_5 спадкоємницею померлого ОСОБА_4, а отже, не встановлено, чи стосується цей спір також її прав та інтересів як спадкоємця. Висновки, що ОСОБА_5 є спадкоємницею ОСОБА_4 апеляційний суд зробив на підставі доказів, наданих апелянтом, зокрема, копії витягу зі Спадкового реєстру. Оригінали письмових доказів чи належним чином засвідченні їх копії апеляційним судом не досліджувались.

Не встановивши, чи є ОСОБА_5 заінтересованою особою у справі, апеляційним судом враховано поважність причин пропуску звернення апелянта з апеляційною скаргою, а тому вирішено питання про поновлення такого строку.

Твердження заявника про те, що строк на апеляційне оскарження рішення суду у цій справі закінчився для ОСОБА_5 18 вересня 2016 року не можуть бути враховані, оскільки відповідно до частити третьої статті 70 ЦПК України 2004 року, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий та інший неробочий день, останнім днем строку є перший день після нього робочий день. Враховуючи, що 18 вересня 2016 року припадало на неділю, то останній день строку переноситься на наступний робочий день - понеділок, 19 вересня 2016 року.

Доводи заявника про недослідження та безпідставне неприйняття нових доказів, наданих до заперечень на апеляційну скаргу відхиляються Верховним Судом, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги заявником не наведено поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції. Відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Втім заявник зазначає про такі причини лише у доводах касаційної скарги, а тому суд апеляційної інстанції не міг дати оцінку поважності причин ненадання нових доказів до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, виявивши істотні порушення норм процесуального права, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить за межі доводів касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно з якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактичні обставини справи. Суд першої інстанції не встановив родинних зв'язків між позивачем та померлим ОСОБА_4, а тому висновок, що ОСОБА_3 має право на отримання спадщини за законом лише з підстав визнання позову відповідачем є передчасним, оскільки право на отримання спадщини має лише особа, зазначена в заповіті, або особа, визначена за законом. Судом першої інстанції не вжито всіх заходів задля встановлення кола осіб, які є спадкоємцями, а отже, прав та інтересів яких стосується цей спір. Судом першої інстанції не встановлено поважності причин пропуску звернення ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини. Процедура встановлення фактичних обставин справи передбачена процесуальним законом, втім суд першої інстанції таких вимог і правил не дотримався, а суд апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку відповідних порушень не усунув.

Враховуючи наведене, судами не досліджено зібрані у справі докази, не встановлено належне коло учасників справи, спадкоємців ОСОБА_4 за законом, а отже, суди ухвалили рішення про права, свободи, інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

У аналізованій правовій ситуації, враховуючи, що судами й першої, й апеляційної інстанцій обставини у справі не встановлювалися, Верховний Суд позбавлений правової можливості вирішити спір по суті заявлених позивачем вимог.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Зважаючи на встановлення Верховним Судом порушень норм процесуального права й неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, суд касаційної інстанції зробив висновок про скасування рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить залучити до участі у справі усіх осіб, прав, свобод та інтересів яких стосуються її розгляд та вирішення.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик