АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/80/2018 БорисоваО.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року місто Київ

справа №756/1189/15-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

секретар - Волошин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року ухваленого під головуванням судді Луценка О.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 про визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

виділити у його користування житлову кімнату площею 18,6 кв.м.;

виділити у спільне користування відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 19,9 кв.м.;

виділити у користування відповідача ОСОБА_6, яка проживає разом із неповнотіньою ОСОБА_7 житлову кімнату площею 13,9 кв.м.

В загальному користуванні залишити: кухню, ванну, вбиральню, коридор, вбудовану шафу, балкон та лоджію.

В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 14 березня 2000 року він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях.

Згідно з технічним паспортом на вказану квартиру, вона складається з трьох кімнат площею 13,9 кв.м, 18,6 кв.м та 10,4 кв.м, кухні площею 7,6 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, вбиральні площею 1,1 кв.м, коридору 5,9 кв.м, вбудованої шафи площею 1,1 кв.м, балкону площею 3,20 кв.м та лоджії площею 3,40 кв.м. Загальна площа квартири складає 60,80 кв.м

Вказував, що між ним та відповідачами виникли суперечки з приводу порядку користування квартирою та посилаючись на ст.ст.319, 321, 358 ЦК України просив встановити порядок користування спірною квартирою.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивач ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідності висновку суду фактичним обставинам справи просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Вказував, що на сьогоднішній день сторони не можуть дійти між собою згоди щодо порядку користування квартирою, що призводить до неприязних стосунків між ними. Для того щоб у подальшому між сторонами не виникали конфлікти позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Апелянт зазначав, що за правилами ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а тому враховуючи площу кімнат квартири, їх розташування та можливість використання співвласниками без порушення прав та інтересів один одного, вважає за доцільне встановити порядок користування квартирою, який визначений у позовній заяві.

Посилався на те, що відповідачами не було надано доказів домовленості про порядок користування спірною квартирою з іншими співвласниками та доказів того, що позивач не проживає у квартирі протягом десяти років.

Посилаючись на ст. 358 ЦК України вказував, що при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилася, про день і час розгляду справи належним чином повідомлена, надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Також, надала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутності.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, щозапропонований позивачем порядок користування квартирою може суттєво порушити права та інтереси інших співвласників.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Частиною 1, 3 ст.358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2000 року, виданого Державним комунальним підприємством житлового господарства Мінського району міста Києва на підставі розпорядження №1875 від 13 березня 2000 року ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 належить в рівних долях квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63,46 кв.м (а.с. 56).

Зазначеним правовстановлюючим документом визначено, що сторони набули квартиру у власність в порядку приватизації, а отже їх частки відповідно до закону є рівними, кожному із них належало по 1/4 частині квартири.

Згідно даних технічного паспорту вказана квартира складається з трьох кімнат площами: 13,9 кв.м, 18,6 кв.м та 10,4 кв.м; кухні площею 7,6 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, вбиральні площею 1,1 кв.м, коридору 5,9 кв.м, вбудованої шафи площею 1,1 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 3,20 кв.м та лоджією площею 3,40 кв.м. Загальна площа квартири (без балкона та лоджії) складає 60,80 кв.м (а.с. 59).

У даній квартирі лише одна кімната площею 10,4 кв.м є ізольованою, дві інші кімнати є суміжними.

Як вбачається з довідки, виданої КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у місті Києві №1753 від 15 травня 2015 року у спірній квартирі за реєстровано 5 осіб, а саме: ОСОБА_4 (власник), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_6 (дочка) та ОСОБА_7 (онука) (а.с.60).

Відтак, ідеальна частка кожного співвласника становить 10,72 кв.м житлової площі(42,9 кв.м : 4 = 10,72 кв.м).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2, як власник 1/4 частини квартири, просив суд виділити йому у користування кімнату площею 18,6 кв.м., яка є прохідною, тобто не є ізольованою та яка за площею є більшою на 7,88 кв.м ідеальної частки, яка припадає на позивача.

Отже, висновок суду про відмову у задоволених позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованим, оскільки, виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного співвласника в спірний квартирі, а саме по 10,72 кв.м, то надання в користування позивачу кімнати розміром 18,6 кв.м, яка не є ізольованою погіршить права відповідачів, оскільки такий порядок не відповідає вимогам законодавства та матиме місце відступ від розміру жилої площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення, тоді як позивач отримає у користування на 7,88 кв.м жилої площі більше від жилої площі в квартирі, яка відповідає частці відповідачів, що призведе до порушення прав відповідачів як співвласників щодо володіння та користування квартирою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач просив виділити у спільне користування відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 19,9 кв.м, а ОСОБА_6, яка проживає разом із неповнотіньою ОСОБА_7 виділити у користування житлову кімнату площею 13,9 кв.м., однак з технічного паспорту на квартиру вбачається, що кімнати з площею 19,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 немає.

Доводи апелянта про те, що на сьогоднішній день сторони не можуть дійти між собою згоди щодо порядку користування квартирою, що призводить до неприязних стосунків між ними колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не надав суду доказів щодо існування спору з приводу користування квартирою, невизнання його прав з боку інших співвласників.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів, не враховані фактичні обставини справи та неправильно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навела таких обставин.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді