Провадження № 2/641/173/2018 Справа № 641/4859/17
13 лютого 2018 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого- судді - Григор'єва Б.П.
при секретарі - Вакуленко Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
Позивачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, зазначила, що в протоколі допиту відповідач вказував, що він винен їй 4000,00 грн., які зобов'язується повернути в найближчий час. Зазначені кошти були зняти відповідачем з її кредитної картки ПАТ КБ «Приват банк».
Відповідач в судове засідання не з′явився, належним чином та своєчасно повідомлявся про час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив.
За згодою позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до наступного.
Матеріалами справи встановлено, що 18.04.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 700 доларів США та 9848,00 грн. Зобов'язався повернути надану суму частинами щомісячно, але не менше ніж 1000,00 грн. щомісячно, про що власноручно написав розписку.
04.11.2012 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4165,00 грн., 2080,00 грн., та 782,00 грн., про що власноручно написав розписку.
Згідно наданих позивачкою копій квитанцій ПАТ КБ «Приват банк» вбачається, що 02.10.2013 року з картки № НОМЕР_2 та 12.08.2013 року з картки № НОМЕР_1 були зняті грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. з кожної картки, комісія за видачу готівки склала по 80,00 грн. з кожної операції.
З наданого позивачкою протоколу допиту в якості свідка ОСОБА_2 від 10.07.2014 року, який був допитаний слідчим СВ Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області вбачається, що ОСОБА_2 зазначив, що винен ОСОБА_1 4000,00 грн., які зобов'язався повернути у найближчий час.
Аналізуючи надані позивачкою в якості доказів квитанції ПАТ КБ «Приват банк» від 12.08.2013 року та від 02.10.2013 року та протокол допиту в якості свідка ОСОБА_2 суд прийшов до висновку, що з наданих квитанцій неможливо ідентифікувати особу, які знімала грошові кошти з картки, крім того з квитанцій не вбачається кому належать зазначені картки. З протоколу допиту ОСОБА_2 також неможливо встановити при яких обставинах ним були отримані в борг 4000,00 грн. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 грошові кошти отримані 12.08.2013 року та 02.10.2013 року з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних від суми заборгованості на загальну суму 9439,73 грн.
Позивачкою на адресу відповідача надсилались листи з письмовими вимогами про повернення грошових коштів від 10.05.2014 року, від 27.06.2014 року, від 21.08.2014 року. Зазначені вимоги відповідачу вручені не були про що свідчать повернуті конверти з повідомленням про неможливість вручення.
Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Вказані вище розписки містить всі необхідні умови договору позики, а саме: сторони зобов'язання, суму позики, строк виконання зобов'язання, підпис позичальника.
Крім того, ця розписка є одночасно документом, який посвідчує факт передання позикодавцем визначеної суми коштів.
Отже, надані позивачкою розписки від 18.04.2010 року, від 14.12.2010 року, від 04.11.2012 року підтверджують той факт, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору позики та що цей договір між ними було укладено.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позичальником борг було повністю сплачено, суду не надано.
За порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79цс14 висловлено правову позицію про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст. 552, ч.2 ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.
Отже, згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право вимагати від відповідача сплати 3 % річних з простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.
Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом встановлено, що внаслідок дій відповідача ОСОБА_4, які виразились у неповерненні належних ОСОБА_5 грошових коштів вона була змушена змінити свій звичайний спосіб життя, що призвело до моральних страждань.
З огляду на це, суд дійшов висновку про те, що діями ОСОБА_4 позивачеві завдано моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 1000 грн.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 509, 526, 611, 625, 626, 1046, 1047 ЦК України, ст. 4, 76-78, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 903,03 грн.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2.

Повний текст рішення виготовлений 16.02.2018 року.

Суддя: Б. П. Григор'єв