Справа № 307/946/17
Провадження № 2/307/87/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2018 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Розман М.М. , при секретарі Цех Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 02.03.2015 року він надав відповідачці ОСОБА_2 в борг грошові коштив сумі 8 тисяч доларів США, які вона зобовязалася повернути строком до 02.03.2016 року. При цьому за користування позикою відповідачка зобовязалася оплатити у вигляді процентів кошти в розмірі 3500 доларів США. Розписка була надана відповідачкою в присутності двох свідків. Однак у вказаний строк відповідачка зобовязання не виконала в повному обсязі. Протягом лютого-квітня 2016 року відповідачка повернула борг в сумі 8000 доларів США та проценти в сумі 200 доларів США, однак проценти в сумі 3300 доларів США та 9500 гривень віддавати відмовляється. Таким чином, відповідачкою не повернуто борг в розмірі 3300 доларів США, що становить 89 100 гривень та 9500 гривень, а в загальній сумі 98 600 гривень. Крім цього, нарахування індексу інфляції на суму боргу за період з березня 2016 року по квітень 2017 року становить 13 968.34 гривень. Загальна сума боргу з нарахуванням втрат від інфляції становить 112 568.34 гривень.

Просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість по процентах за договором позики в розмірі 98 600 гривень та нарахування індексу інфляції в розмірі 13 968.34 гривень, а всього 112 568.34 гривень.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що твердження позивача про те, що між ними було укладено договір позики на суму 8000 тисяч доларів США не відповідає дійсності. Насправді ніякого договору позики з обумовленням відповідних прав і обовязків та з передачею суми в розмірі 8000 доларів США вона з позивачем не укладала. В період з кінця 2013 року до початку 2016 року вони підтримували інтимні відносини і позивач з власної ініціативи в якості допомоги в різний час надавав їй різні суми в доларах на вирішення тих чи інших її проблем підприємницького характеру без будь-яких умов, в тому числі і повернення коштів. Однак на початку 2016 року вони посварилися і перестали зустрічатися, тоді позивач на власний розсуд підрахував ці суми і потребував віддати йому 8000 доларів США. Через декілька днів позивач приніс їй вже складену не відомо ким та підписану ним та ще двома свідками розписку, яка нібито була ними укладена за рік до договору позики. Оскільки він при цьому ображав її брудними словами та погрожував їй розправою, та щоб він від неї якнайскоріше відчепився, то вона не тільки підписала дану розписку не читаючи, а потім в декілька прийомів віддала йому всі 8000 доларів США, які він від неї вимагав. Про суму процентів в розмірі 3500 доларів США і про те, що розписка була складена заднім числом на цілий рік назад їй стало відомо з позовної заяви , оскільки кожного разу як вона віддавала йому чергову суму грошей через скандали, погрози та образи позивача вона не мала можливості ознайомитися з її змістом, так як хотіла швидше віддати гроші і розійтися. Про надуманий, а не погоджений між сторонами договору позики, характер процентів свідчить і їх розмір, тобто погодитися на позику під 43 відсотки на елементарну підприємницьку діяльність є нерозсудливим. При цьому позивач посилається на нарахування процентів відповідно до ст..1048 ЦК України, а по суті розмір процентів нараховано ним штучно.

Також відповідачка вказує, що суми в розмірі 9500 гривень позивач їй ніколи не надавав, а включення даної суми в розписку від 3 лютого 2016 року він пізніше пояснив тим, що саме на таку суму за його підрахунками він приносив їй подарунки та різні дрібні речі, коли приходив до неї, що перевірити та точно підрахувати неможливо і не може розцінюватися як позика. Крім того , дана сума в розписці від 02.03.2015 року взагалі не вказана.

Таким ,чином, по суті ніякого договору позики вона з позивачем не укладала, а підраховану позивачем суму боргу повернула в добровільному порядку.

Крім цього, на думку позивачки, в даному випадку, з урахуванням вимог Декрету КМ України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю " від 19 лютого 1993 року за №15-93 вимога позивача про сплату процентів не може бути задоволена.

Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач і його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просять позов задоволити.

Позивач додатково пояснив, що до нього звернулася його знайома ОСОБА_2 з проханням позичити їй значну суму грошей на розвиток бізнесу, на що він, проконсультувавшись з юристом, погдився. В подальшому 02.03.2015 року ними було складено розписку і відповідачка в присутності двох свідків добровільно підписалася в ній. Ніякого психологічного тиску до неї застосовано не було. Грошові кошти в розмірі 8000 доларів США він передав відповідачці з нарахуванням процентів 3500 доларів США після підписання розписки. Крім цього, відповідачка позичила в нього грошові кошти без складання розписки, з яких частину повернула, а частину в розмірі 9500 гривень не повернула. Однак, дане зобовязання підтверджується розпискою від 09.04.2016 року. Просить позов задоволити.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях обставини і додатково пояснила , що розписку читала , але не взяла всерйоз її до уваги. Повернула позивачу 8 200 доларів США, а він просив безпідставно просив ще 3 300 доларів США. Розписку надала під погрозою позивача. Ніякої передачі грошей при підписанні розписки і свідків не було. До цього ж він погрожував розповісти її родичам про їх стосунки, чого вона аж ніяк не бажала, так як боялася їх негативної реакції. Незважаючи на те, що вона повернула позивачу кошти, які він вимагав, а також всі подарунки, він все таки розповів її матері про їх стосунки. З приводу цього зверталась усно до працівників поліції за консультацією, однак офіційно заяву не подавала. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні із змісту договору позики (розписки) від 02.03.2015 року, оригінал якої оглянуто в суді, ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 8000 доларів США, які вона прийняла і зобовязалась повернути строком до 02.03.2016 року( а.с. 4).

Відповідачка ОСОБА_2, яка була допитана за її згодою в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що позивач сам визначив суму позики в розмірі 8200 доларів США та суму процентів в розмірі 3500 доларів США. Вона гроші не позичала, а позивач дав їх сам, а розписку підписала під погрозами, що він розповість родичас про те, що вона з ним зустрічалася. При цьому свідків не було, він сам їх дописав. Вона також повернула йому подаровані золоті прикраси.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що десь рік два назад прийшла до нього додому ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 і сказала, що хоче позичити в ОСОБА_1 гроші близько 10 000 доларів США чи 13 000 доларів США. Він підготував чорновик розписки, але вона сказала, що перепише власноручно. Він та ОСОБА_4 розписалися як свідки, бо відповідачка сказала, що гроші вже отримала. ОСОБА_1 через півроку зустрів ОСОБА_1 і той сказав, що ОСОБА_2 половину боргу вже віддала. В їх присутності гроші не передавалися.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що вказану розписку підписував вдома у ОСОБА_3. Конкретну дату не пам'ятає. Гроші у його присутності не передавалися. Під час підписання розписки ОСОБА_2 була у хорошому настрої, ніякої суперечки не було.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

А згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до письмової розписки від 03.02.2016 року на суму 5000 доларів США, розписки від 02.03.2016 року на суму 1000 доларів США, розписки від 09.04.2016 року на суму 2200 доларів США, загальною сумою 8200 доларів США підтверджено факт виконання грошового зобовязання відповідачки перед позивачем (а.с. 5, 6, 7).

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки грошових коштів в розмірі 9 500 гривень, то наявність договору на зазначену суму між сторонами належними та допустими доказами не стверджено, оскільки розписка від 09.04.2016 року не меже бути таким доказом, так як у ній не містяться дані про те, що з яких правовідносин і коли виник такий борг.

У відповідності до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається із змісту розписки від 02.03.2015 року відповідачка зобовязалася повернути позивачу 8000 доларів США, яка визначена ним з врахуванням процентів в розмірі 3500 доларів США. Таким чином, сторонами встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами в розмірі 3500 доларів США, що є складовою загальної суми боргу( п.1 розписки а.с.4). Іншого розрахунку нарахування процентів за користування грошовими коштами позивачем та його представником суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Як встановлено в судовому засіданні між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики (розписки) за змістом якого ОСОБА_2 зобовязалась повернути ОСОБА_1грошові кошти в іноземній валюті 8000 доларів США.

Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 січня 2016 року розглянуто справу № 6-771 цс 15, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, при цьому Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого застосування ч.2 ст. 625 ЦК України до іноземної валюти, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

При цьому в даному випадку доводи відповідачки з посиланням на вимоги Декрету КМ України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю " від 19 лютого 1993 року за №15-93 суд вважає необгрунтованими.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав звільнення від доказування, визначених ст. 82 ЦПК України судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи кожний доказ окремо та всі у сукупності, суд приходить до висновку, що досліджені в судовому засіданні докази повністю підтверджують факт належного виконання відповідачкою боргового зобовязання за розпискою від 02.0.2015 року, а саме повернення боргу в сумі 8000 доларів США з врахуванням процентів 3500 доларів США на користь позивача, що підтверджується відповідними розписками, а тому вказане зобовязання слід вважати припиненим, доказів, які б спростовували зазначені обставини позивачем та його представником суду не надано.

На підставі наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 265 ЦПК України , ст.ст. 536, 599, 625 , 1046-1047 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 України до ОСОБА_2 , мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2 України про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2018 року.

Головуючий : М.М.Розман