Номер провадження 22-ц/796/1604/2018
Головуючий у суді першої інстанції М.А. Рибак
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 761/17149/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), СтрижеусаА.М., Шкоріної О.І., секретар судового засідання Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_5

відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, ухваленого у складі судді Рибака М.А. в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва о 11 год. 37 хв. (інформація про дату складення повного рішення не зазначена).

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання іпотечного договору недійсним, мотивував свої вимоги тим, що 28.12.2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ним було укладено Іпотечний договір № 02-038/1283і з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором № 08-038/649к від 28.12.2006 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ним. Предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Даний Іпотечний договір він вважає таким, що укладений з порушенням вимог закону, оскільки у ньому відсутні критерії, що дозволяють встановити чіткий розмір основного зобов'язання, відсутні умови, встановлені ст. 18 Закону України «Про іпотеку», необхідні для укладення Іпотечного договору. Всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» Банк створив йому, як споживачу, такі умови, за яких він не мав можливості ознайомитися із умовами Іпотечного договору. Зазначає, що ПАТ «Укрсоцбанк» не було проведено державної реєстрації зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою та ним не було укладено договору щодо внесення змін до іпотечного договору та такі зміни відбулися без нотаріальної згоди співвласника майна його дружини. Банк не надав йому у встановленому законодавчими актами обсязі інформацію про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, чим порушив норми Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Даний Іпотечний договір вважає таким, що порушує публічний порядок, оскільки він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. З наведених підстав просив суд визнати Іпотечний договір недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання Іпотечного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання вірної оцінки доказам наданим позивачем, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, неналежне встановлення обставин спірних правовідносин, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не навів мотивів з яких вважав позовні вимоги необґрунтованими. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» жодним чином не слугує підставою для визнання Договору іпотеки недійсним, оскільки Банк повинен був у обов'язковому порядку перед укладенням іпотечного договору надати йому у повному обсязі інформацію про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу. Вважає, що іпотечний договір може бути визнано недійсним за рішенням суду, оскільки він не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про іпотеку», в ньому відсутні критерії, що дозволяють встановити чіткий розмір основного зобов'язання, умови та терміни його виконання. Зазначає, що в Іпотечному договорі прописані пункти таким чином, що свідомо знецінюють вартість придбаного майна, що підтверджує відсутність стимулу в споживача укладати подібну угоду. Вказав, що ст.3 Директиви Ради Європейського Співтовариства № 93/13 ЄЕС від 14.04.1993 року «Про несправедливі умови в споживчих договорах» визнання умов договору зазначених як «індивідуально узгоджені», постачальник послуг зобов'язаний довести участь споживача в процесі узгодження умов. Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що Банк за допомогою омани попри волевиявлення позивача мав намір встановити найбільш економічно вигідні для нього договірні відносини за зобов'язаннями по кредитному договору. Зазначив, що суд першої інстанції у рішенні хоч зазначив, що відповідачем визнано той факт, що при змінах умов Кредитного договору ніяких змін в Іпотечний договір не вносилося, проте залишив без розгляду обставини змін в договорі кредиту. Вважає, що ці обставини відносяться до Договору про внесення змін №1 до договору кредиту, так як згоди на зміну (збільшення) процентної ставки він не давав. Крім того, вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо недоведеності подій, що Іпотечний договір є таким, що порушує публічний порядок відповідно до ст. 228 ЦК України, оскільки оспорюваний договір спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Зазначене підтверджується інформаційною випискою № 79463928 від 02.02.2017 року, з якої вбачається, що реєстрація обтяження прав на нерухоме майно проводилася приватним нотаріусом 18.03.2009 року, тобто відповідач на свій розсуд змінив дату укладення іпотечного договору і провів оплату реєстраційних послуг від імені позивача.

Звернув увагу суду на ту обставину, що ПАТ «Укрсоцбанк» ніяких вимог до нього не висувало.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» явку свого представника в судове засідання апеляційної інстанції, не забезпечив, судову повістку - повідомлення отримав у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції щодо відкладення розгляду справи від банку не надходило. У відзиві поданому на апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» зазначив, що доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, а тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказав, що ОСОБА_5 безпідставно посилається на ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» щодо розкриття і оприлюднення зазначеної у цій статті інформації у письмовій формі до укладення договору, оскільки вказаний закон не поширюється на спірні правовідносини сторін щодо укладення Іпотечного договору. Позивач безпідставно посилається на те, що укладений договір є таким, що порушує публічний порядок. Іпотекодавець не може розглядатися у договорі іпотеки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_5 просив визнати оспорюваний Іпотечний договір недійсним через його невідповідність умовам законодавства, порушенням вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та Закону України «Про захист прав споживачів», не проведення державної реєстрації змін до іпотечного договору, укладення змін до договору без згоди самого Іпотекодавця та співвласника квартири, якою є дружина позивача, а також вважав, що укладений договір є таким, що порушує публічний порядок.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, визнав обставини на які посилається ОСОБА_5 такими, що не можуть слугувати підставами для визнання Іпотечного договору недійсним.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 28.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 08-038/649к, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 160000,00 доларів США зі сплатою 11,95% річних на умовах та у порядку визначених п.1.1 цього Договору, на придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

28.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір № 02-038/1283І, за умовами якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором кредиту № 08-038/649к від 28.12.2006 року, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру № 204 загальною площею 103,20 квадратних метрів, яка розташована в будинку № АДРЕСА_1 належну йому на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.12.2006 року.

Цього ж дня, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», (кредитором), ОСОБА_5 (позичальником) та ОСОБА_8.(поручителем) було укладено договір поруки № 02-038/1272п, відповідно до умов якого ОСОБА_8.(поручитель) зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадку, передбачених Договором кредиту.

Так, відповідно до вимог ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначає істотні умови договорів іпотеки, відсутність яких може бути підставою для визнання їх недійсними.

Відповідно до вимог ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 572 Цивільного кодексу України, статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (як це передбачено положеннями ч. 5 ст. 3, абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, передаючи в іпотеку майно, особа повинна розуміти, що воно передається для забезпечення майбутніх вимог кредитора в разі невиконання умов договору боржником і що в цьому разі може бути звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки на задоволення вимог кредитора.

Отже, іпотека є способом забезпечення зобов'язань позичальника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору. А тому Іпотекодавець, за змістом договору іпотеки, не є споживачем послуг банку з кредитування, а є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Сам договір іпотеки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 як іпотекодавець не є споживаем послуг Банку, відтак у даних правовідносинах (щодо визнання Іпотечного договору недійсним) на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Вірним є висновок суду першої інстанції і про те, що у даному випадку, посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» щодо не попередження його про можливі інфляційні ризики та обґрунтування всіх грошових витрат, пов'язаних із встановленням іпотеки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки даний закон регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, а зазначені позивачем обставини не є підставою для визнання Іпотечного договору, укладеного між сторонами недійсним.

Твердження ОСОБА_5 про те, що Банк перед укладенням Іпотечного договору не надав йому в установленому законодавчими актами обсязі інформацію про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, виходячи з наступного.

Так, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Положеннями статті 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» передбачено, що договір про іпотечний борг - цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу.

Тобто, розкриття і оприлюднення зазначеної в цій статті інформації повинно відбуватися при досягненні домовленості з приводу необхідності укладання договору про іпотечний борг.

Загалом, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» і, зокрема, стаття 2 цього Закону не поширюється на спірні правовідносини сторін щодо укладання Іпотечного договору. Для укладання іпотечних договорів, у т.ч. і для вчинення оспорюваного Іпотечного договору, діюче на той час законодавство не вимагало оприлюднення інформації передбаченої в статті 2 вищевказаного Закону, а також закріплення цієї інформації у іпотечних договорах.

Отже, не оприлюднення і не закріплення даної інформації в договорі іпотеки № 02-038/1283і від 28.12.2006 року не може бути підставою для визнання його недійсним. А тому безпідставними є посилання позивача на ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» щодо розкриття і оприлюднення зазначеної в цій статті інформації в письмовій формі до укладання договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання Іпотечного договору недійсним через внесення змін до договору без згоди іпотекодавця та його дружини, оскільки судом була достеменно встановлена та визнавалося стороною відповідача та обставина, що зміни до Іпотечного договору іпотеки сторонами договору не вносилися, а тому не проводилася державна реєстрація таких змін. Разом з тим, суд першої інстанції вірно вважав, що відсутність згоди на укладення змін до іпотечного договору не може свідчити про його недійсність. Відсутність згоди дружини позивача на укладення змін до договору іпотеки ніяким чином не порушує прав позивача як іпотекодавця.

Крім того, доводи апеляційної скарги у тому, що ці обставини відносяться до Договору про внесення змін №1 до договору кредиту, так як згоди на зміну (збільшення) процентної ставки він не надавав, колегією суддів оцінюються критично, оскільки кредитний договір не є предметом даного спору, а тому дані обставини не перевіряються та не досліджуються судом.

Хибними є доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання Іпотечного договору недійсним, оскільки він (на думку апелянта) є таким, що порушує публічний порядок, з наступних підстав.

Так, статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги зводяться до оспорення доводів зазначених ПАТ «Укрсоцбанк» у наданих суду першої інстанції запереченнях на позовну заяву. Такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції. Їм надано належну оцінку та обґрунтовано відмову у їх прийнятті судом.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки спірний Іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Своїм підписом під Іпотечним договором ОСОБА_5 підтвердив, що ознайомлений та погоджується з умовами договору, а також підтвердив, що розуміє наслідки настання ризиків за невиконання кредитних зобов'язань.

Так, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту умисного введення банком позивача в оману, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваного договору недійсним позивач повинен був довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається, ОСОБА_5, в силу зазначених норм закону, не надав суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, такі твердження лише є припущеннями. Позивачем не доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваного Іпотечного договору були наявні ознаки введення позивача в оману. Зі змісту Іпотечного договору чітко вбачається, що ОСОБА_5 було надано усю належну інформацію, претензій до Банку щодо її недостовірності чи незрозумілості він не висував, що засвідчив своїм підписом на договорі.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ОСОБА_5 до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 лютого 2018 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна