Справа № 357/2915/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, мотивуючи її тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 21.11.2016року. В період шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що вказане житло було придбане в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, в звязку з чим, просить суд здійснити поділ сумісного майна, шляхом визнання за нею права власності на ? частину квартири № 124, що розташована в будинку № 40 по вул. Павліченко в м.Біла Церква, та стягнути з відповідача судові витрати у справі, що складаються з судового збору в розмірі 2680грн.40коп.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав.

Заслухавши пояснення представників сторін по даній справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позов підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.2008р. (Т.1а.с.6).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 26.05.2009р.н. та ОСОБА_4 06.11.2013р.н. (а.с.7,8).

На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 21.11.2016року шлюб між сторонами розірвано (Т.1а.с.9).

Встановленим також є те, що в період шлюбу, 04.08.2011 року, було придбано нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира №124, що розташована в будинку №40 по вулиці Павліченко в місті Біла Церква Київської області, шляхом укладання договору купівлі-продажу від 04.08.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, та зареєстрована на відповідача ОСОБА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.02.2017р. (Т.1а.с.40,13).

Встановлено, що серпня 2011 року в даній квартирі зареєстроване місце проживання, як позивача так і відповідача та їх двох дітей (Т.1а.с.12)

Відповідно до довідки суб'єкта оціночної діяльності - приватного підприємства «Український центр експертиз» від 06.03.2017 року, середньо-ринкова вартість житлової трьохкімнатної квартири №124 будинку №40, яка знаходиться по вулиці Павліченко в м.Біла Церква Київської області становить 436076,00 гри., тобто, вартість 1/2 частини даної квартири складає 218038,00 грн.

Відповідно до змісту заяви про згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач дала згоду чоловіку ОСОБА_2 на купівлю, за ціну і на умовах на власний розсуд, за спільні кошти подружжя, квартири АДРЕСА_2 (а.с.41). Така ж інформація відображена і в самому договорі купівлі-продажу спірної квартири, п .10 ОСОБА_6 (Т.1а.с.40).

Заперечуючи позов, представник відповідача вказав, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ним за особисті кошти, які він отримував в дар від своєї матері ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8 протягом 2010 2011 років на підставі договорів дарування грошових коштів, що підтверджується ОСОБА_6 дарування грошових коштів в кількості 209 штук, укладених між відповідачем та його батьками в період часу з 02.01.2010 року по 15.08.2011 року в таких містах як Ізюм, Харків, Київ та Біла Церква на загальну суму 177441,00 грн. (Т1 а.с.52- Т2-5).

Задовольняючи позов суд виходив з наступного.

Відповідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з положеннями ч.2 ст.370 Цивільного кодексу України та відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи роз'яснення, викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, відповідачем не надано належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти.

Суд критично ставиться до наданих стороною відповідача ОСОБА_6 дарування коштів батьками відповідача на придбання квартири. Зміст цих договорів вказує на штучне створення доказів в підтвердження позиції сторони відповідача, але дані ОСОБА_6 ніяким чином не спростовують самого ОСОБА_6 купівлі-продажу спірної квартири, яким чітко підтверджено,що квартира була придбана в шлюбі, і для реєстрації даного ОСОБА_6 купівлі-продажу квартири за відповідачем була необхідність отримання дозволу іншого подружжя, ОСОБА_1, оскільки майно набувалося в шлюбі, для потреб сімї ОСОБА_1. В договорі купівлі-продажу квартири не оговорено, що дане майно є особистою власністю ОСОБА_2, чи те, що певні кошти за які купувалася спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2, також, в даному договір не йде мова про дарування коштів відповідачу. ОСОБА_2 не оскаржував зазначений договір купівлі-продажу квартири.

Таким чином, зважаючи на те, що з липня 2008 року сторони перебували у шлюбі, договір купівлі-продажу спірної квартири укладено в період шлюбу, позивач як один із подружжя дала згоду на придбання квартири, і дане житло набувалось для сімї і в інтересах сімї, всі члени сімї зареєстровані і проживають в даному помешканні, а тому, суд вважає, що квартира АДРЕСА_2 є обєктом спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу, а отже, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, в разі задоволення позовних вимог, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи, та керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163, 368, 372 СК України, ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити .

Здійснити поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 2680 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.02.2018 року.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Суддя ОСОБА_9