Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 466/506/15-ц

провадження № 61-5056 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В, Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Національний банк України,

представник позивача - КауфманВікторія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного банку України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у складі судді Луців-Шумської Н. Л. та рішення апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Монастирецького Д. І., Кабаля І. І., Копняк С. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року Національний банк України звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2009 року між Національним банком України та акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «БРР») з метою підтримання ліквідності останнього було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ним надано АБ «БРР» кредит на суму 4 мільйони грн. на строк з 12 березня 2009 року по 13 жовтня 2009 року з оплатою 16,50 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 12 березня 2009 року між ними укладено договір застави майнових прав, згідно з умовами якого у заставу надано майнові права за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року, укладеним між АБ «БРР» та ТОВ «ГАЛ-КАТ». В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, ТОВ «ГАЛ-КАТ» передало АБ «БРР» нерухоме майно згідно з умовами іпотечного договору від 26 жовтня 2007 року.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась кримінальна справа № 1328/2206/12 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 та частиною другою статті 366 КК України. Матеріалами кримінальної справи встановлено, що відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з АБ «БРР», а саме працюючи начальником Львівського відділення - Західного регіонального управління АБ «БРР», будучи службовою особою, умисно, з перевищенням службових повноважень, вчинив дії (у тому числі по внесенню до офіційних документів про реєстрацію обтяжень нерухомого майна завідомо неправдивих відомостей), які призвели до виведення з-під застави нерухомого майна, яке забезпечувало виконання ТОВ «ГАЛ-КАТ» зобов'язань за кредитним договором з АБ «БРР». Внаслідок таких дій відповідача Національний банк України був позбавлений можливості повернути надані за кредитним договором кошти в сумі 2 777 993 грн. 59 коп. (заподіяні збитки) за рахунок реалізації предмета застави. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 365 КК України, у зв'язку з декриміналізацією діяння, а за частиною другою статті 366 КК України у зв'язку із застосуванням акту амністії. Ця постанова є достатнім доказом доведеності вини відповідача у вчиненні злочину, заподіянні позивачу шкоди в межах розміру вартості майна, яким забезпечувалося виконання кредитних зобов'язань та на яке банк не зміг звернути стягнення внаслідок злочинних дій відповідача.

Станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість АБ «БРР» за кредитним договором складає 460 613 грн. 03 коп. 28 лютого 2014 року ним прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу АБ «БРР» та на сьогоднішній день ліквідатором банку вживаються заходи щодо виключення банку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». Національний банк України посилається на норми статей 1166, 1172 ЦК України щодо відшкодування юридичною особою шкоди, завданої її працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків та на пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, і це не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. Згідно з частиною третьою статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність в повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Ураховуючи викладене, Національний банк України просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 460 613 грн. 03 коп. завданої матеріальної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову Національного банку України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні докази заподіяння шкоди АБ «БРР» діями його працівника ОСОБА_4, а відповідно відсутні і підстави для покладення на нього матеріальної відповідальності згідно зі статтями 130, 134 КЗпП України, статтями 1166, 1172 ЦК України. У АБ «БРР» не виникло обов'язку перед Національним банком України на відшкодування шкоди в розмірі 460 613 грн. 03 коп. в порядку статті 1172 ЦК України і з такими вимогами Національний банк України до АБ «БРР» не звертався. Також суд послався на статтю 130 КЗпП України, вказавши, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2016 року апеляційну скаргу Національного банку України задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову Національного банку України з інших правових підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вбачається причинний зв'язок між діями ОСОБА_4 та завданою Національному банку України шкодою, у зв'язку з неможливістю отримати грошові кошти згідно умов кредитного договору від 12 березня 2009 року та договору застави майнових прав від 12 березня 2009 року, і даний факт встановлено відповідним судовим рішенням (постановою), що набрало законної сили та не оскаржувалося відповідачем. Проте позивачем було пропущено строк позовної давності та відповідач заявляв у своїх запереченнях у суді першої інстанції про його застосування, а тому відмовити у задоволенні позову необхідно саме у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

19 вересня2016 року Національний банк України подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, не врахувавши те, що цивільний позов Національного банку України у кримінальній справі був залишений без розгляду, а тому строк від його подачі до набрання законної сили судового рішення, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності, відповідно до частини другої статті 265 ЦК України.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки суди правильно застосували норми матеріального права, вказавши, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 березня 2009 року між Національним банком України та АБ «БРР» з метою підтримання ліквідності останнього було укладено кредитний договір № 16/09/02, за умовами якого позивачем надано АБ «БРР» кредит на суму 4 000 000 мільйони грн. на строк з 12 березня 2009 року по 13 жовтня 2009 року з оплатою 16,50 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та АБ «БРР» 12 березня 2009 року укладено договір застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1, за умовами якого у заставу позивачу надано майнові права за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № 085-К07, укладеним між АБ «БРР» та ТОВ «ГАЛ-КАТ». В якості забезпечення виконання зобов'язань за останнім згаданим кредитним договором ТОВ «ГАЛ-КАТ» передало АБ «БРР» нерухоме майно згідно з умовами Іпотечного договору від 26 жовтня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3934 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р. І.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 12 березня 2009 року між Національним банком України, АБ «БРР» та ТОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» укладено договір застави майнових прав № 16/09/ЗМП-2, відповідно до якого предметом застави є майнові права за кредитним договором № 11/21-55 від 15 липня 2008 року, укладеним між АБ «БРР» та ТОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій», з додатковими угодами до нього.

У передбачений кредитним договором від 12 березня 2009 року строк (до 13.10.2009 року) АБ «БРР» кредит Національному банку України не повернув.

28 лютого 2014 року Національним банком України прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу АБ «БРР».

У жовтні 2010 року Національний банк України звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до ТОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» про стягнення 2 217 380 грн. 56 коп. на підставі вищевказаного кредитного договору та договору застави майнових прав № 16/09/ЗМП-2 від 12 березня 2009 року.

Рішенням господарського суду Київської області від 27 жовтня 2010 року позов задоволено та стягнуто з ТОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» на користь Національного банку України 2 217 380 грн. 56 коп. і ці кошти сплачені відповідачем у справі Національному банку України у повному обсязі добровільно.

Відповідно до наданої Національним банком України довідки станом на 01 жовтня 2014 року залишок суми боргу за кредитним договором від 12 березня 2009 року, укладеним з АБ «БРР», складає 460 613 грн. 03 коп.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась кримінальна справа № 1328/2206/12 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 та частиною другою статті 366 КК України.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року по справі № 1328/2206/12 ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною третьою статті 365 КК України у зв'язку з декриміналізацією діяння, а за частиною другою статті 366 КК України у зв'язку із застосуванням акту амністії.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.

Разом з тим у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України 2004 року. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Суд вказав, що оскільки вироку в кримінальній справі, що набрав законної сили, постановлено не було, то згідно зі статтею 57, частиною четвертою статті 61, статтею 212 ЦПК України 2004 року докази, набуті у кримінальному провадженню, оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що враховуючи скоєний відповідачем злочин, що призвело до заподіяння майнової шкоди позивачу, це дає останньому право звернутися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої йому злочином, безпосередньо до відповідача.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до наказу № 359-К від 13 листопада 2009 року працював начальником Львівського відділення - Західного регіонального управління акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі - ЛB-ЗРУ АБ «БРР»).

ЛВ-ЗРУ АБ «БРР» є відокремленою структурною одиницею АБ «БРР», яка не являється юридичною особою та не має власного балансу, вступає у правові відносини з юридичними та фізичними особами та здійснює свою діяльність від імені АБ «БРР» і на підставі положення «Про Львівське відділення - Західне регіональне управління Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі - положення), згідно якого відділення у своїй діяльності керується чинним законодавством України, статутом банку, нормативно-правовими актами Національного банку України та іншими нормативними актами Банку (п. 1.4.), - виконує функції та операції, передбачені положенням «Про Львівське відділення - Західне регіональне управління Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», та на підставі дозволу, наданого АБ «БРР», на право проведення відділенням окремих операцій, у межах отриманих Банком банківської ліцензії та письмового дозволу (п. 5.1.), начальник відділення підпорядковується безпосередньо - тимчасовому адміністратору банку, або посадовим особам, уповноваженим на це тимчасовим адміністратором банку, рішення, накази, положення та розпорядження яких є обов'язковими для виконання (п.п. 7.2., 7.1.).

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 157 від 23 березня 2009 року у АБ «БРР» було призначено тимчасову адміністрацію строком на один рік - з 24 березня 2009 року до 23 березня 2010 року.

Згідно з наказом тимчасового адміністратора АБ «БРР» ОСОБА_8 № 197 від 30 квітня 2009 року «Про створення Платіжного комітету» на вказаний комітет покладено функцію вирішення порядку виконання рішень комітету з розгляду заяв клієнтів - вкладників, контроль за використанням та розподілом власних банківських коштів та коштів рефінансування Національного банку України.

Наказом тимчасового адміністратора АБ «БРР» ОСОБА_8 № 383 від 27 листопада 2009 року встановлено, що касові видаткові документи по депозитним операціям, формуються на підставі рішень кредитного комітету банку, комітету з розгляду заяв вкладників та платіжного комітету.

Відповідно до наказу № 48 від 22 червня 2009 року, виданого тимчасовим адміністратором АБ «БРР» ОСОБА_8, ОСОБА_4 зобов'язаний щоденно моніторити суми грошових коштів, які надходять як дострокове або часткове погашення отриманих кредитів, кредитні угоди яких передані в забезпечення по кредитних договорах, укладених з Національним банком України.

Згідно постановою Правління Національного банку України від 02 грудня 2009 року № 713 з 07 грудня 2009 року відкликано банківську ліцензію АБ «БРР» та ініційовано процедуру ліквідації банку.

Відповідно до розпорядження ліквідатора АБ «БРР» № Л-97 від 07 грудня 2009 року припинено здійснення будь-яких операцій, в тому числі касових, із юридичними та фізичними особами та операцій із обміну валют.

Всупереч вказаним нормативним та відомчим банківським актам, ОСОБА_4, отримавши клопотання генерального директора ТОВ «ГАЛ-КАТ» ОСОБА_9 від 07 грудня 2009 року про погашення кредитної заборгованості товариства за кредитним договором № 085-К07 від 24 жовтня 2007 року, зарахував на поточний рахунок підприємства № НОМЕР_1 готівкові грошові кошти, які були зняті з депозитних рахунків ОСОБА_9, без їх фактичного надходження на кореспондентський рахунок АБ «БРР», відкритий в Національному банку України, які 07 грудня 2009 року скеровані на погашення кредитної заборгованості вказаного підприємства перед Банком, що станом на цей день становило 6 673 508 грн. 53 коп.

Згідно з підпунктами 3.4.2., 3.4.8. договору застави майнових прав № 16/09/ЗМП-1 від 12 березня 2009 року АБ «БРР» був зобов'язаний: не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди Національного банку України; не чинити будь-яких дій, що перешкоджатимуть здійсненню Національним банком України передбачених цим договором прав щодо звернення стягнення чи реалізації майнових прав.

Враховуючи, що умови договору № 16/09/02 від 12 березня 2009 року не виконано оскільки грошові кошти, надані Національним банком України АБ «БРР» для рефінансування не повернуто, то АБ «БРР» не вправі був здійснювати розпорядження майном ТОВ «ГАЛ-КАТ», переданого в іпотеку за кредитним договором № 085-К07 від 24 жовтня 2007 року, оскільки права на вказане майно заставодавцем (АБ «БРР») та боржником (ТОВ «ГАЛ-КАТ») було передано Національному банку України.

Всупереч нормам внутрішньобанківських нормативних документів та вказаному договору ОСОБА_4 підготував та скерував за своїм підписом приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Тишківській Р. І. офіційне повідомлення № 82/1-60/11 від 07 грудня 2009 року з неправдивими відомостями про реєстрацію змін обтяжень нерухомого майна, а також дві заяви № 87-60/11 від 09 грудня 2009 року про вилучення обтяжень нерухомого майна на будівлю очисних споруд, позначену на плані літерою «Н-3», загальною площею 2 385,1 кв.м. та будівлю гаража, позначену на плані літерою «Д-3», загальною площею 1 814,3 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 заставною вартістю 5 357 681 грн.

На підставі вказаного повідомлення та заяв від 09 грудня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р. І. вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, внаслідок чого Національним банком України було втрачено право повернення наданих кредитних коштів рефінансування за рахунок реалізації вказаного заставного майна.

Зі змісту постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у складанні завідомо неправдивого офіційного документа, внесенні до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, що спричинило тяжкі наслідки, вчинив злочин, передбачений частиною другою статті 366 КК України.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд правильно вбачав причинний зв'язок між діями відповідача та завданою позивачу шкодою. У цій частині ОСОБА_4 рішення апеляційного суду не оскаржив.

Судом також встановлено, що ТОВ «Броварський домобудівний комбінат «Меркурій» на підставі рішення господарського суду Київської області від 27 жовтня 2010 року добровільно сплатило Національному банку України заборгованість за кредитом в сумі 2 217 380 грн. 56 коп.

Станом на 01 жовтня 2014 року залишок суми боргу складає 460 613 грн. 03 коп., з яких 416 127 грн. 99 коп. заборгованість за несплаченим кредитом, 44 485 грн. 04 коп. заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Апеляційний суд правильно дійшов висновку, що враховуючи те, що реально заподіяною шкодою є сума отриманих та несплачених коштів згідно кредитного договору, яка становить 416 127 грн. 99 коп., то саме ця сума і підлягала б до стягнення, зважаючи на те, що сума нарахованих відсотків може бути стягнута відповідно до частин першої статті 1054 ЦК України з особи, яка отримала кредит.

Проте, апеляційний суд встановив, що Національним банком України пропущено строк позовної давності, оскільки він дізнався про порушення свого права 13 січня 2012 року, коли звернувся із заявою про визнання Національного банку України цивільним позивачем у кримінальній справі до слідчого прокуратури Львівської області, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком апеляційного суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиноюпершою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному процесі, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Судами встановлено, що Національний банк України звернувся з цивільним позовом в рамках кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 та частиною другою статті 366 КК України, 13 січня 2012 року.

Остаточна у даній кримінальній справі № 1328/2206/12 постанова Шевченківського районного суду м. Львова про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 365 КК України, у зв'язку з декриміналізацією діяння, а за частиною другою статті 366 КК України у зв'язку із застосуванням акту амністії, була винесена 22 травня 2014 року та набрала законної сили 30 травня 2014 року. Даною постановою цивільний позов у кримінальній справі Національного банку України не вирішувався, а тому фактично був залишений без розгляду.

Аналізуючи наведені норми права та встановлені судами обставини, вбачається, що відповідно до вимог частини другої статті 265 ЦК України період часу з 13 січня 2012 року по 30 травня 2014 року не повинен зараховуватися до строку позовної давності за поданою позовною заявою Національного банку України у даній справі.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив, коли почався відлік строку позовної давності за даним позовом та чи не сплинув він, з урахуванням вказаного вище строку, який не повинен зараховуватися до строку позовної давності.

Апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги наведеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а тому воно підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк