Постанова

Іменем України

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 148/1772/14-ц

провадження № 61-3282зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Тульчинська міська рада Вінницької області,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - реєстраційна служба Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області,

розглянув у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області про визнання недійсними рішень сесії Тульчинської міської ради Вінницької області, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року у складі колегії суддів: Висоцької В. С., Кафідової О. В., Колодійчука В. М.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, у якому просила визнати недійсними рішення сесії Тульчинської міської ради Вінницької області, свідоцтво про право власності, скасувати державну реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тульчинської міської ради Вінницької області від 3 липня 2013 року № 921 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4, площею 0,0541 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 і передано у власність останній. 6 серпня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності і отримала свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку.

Позивач вважала, що таке рішення та свідоцтво є недійсними, оскільки ОСОБА_4 підробила її підпис в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки і в акті приймання-передання межових знаків на зберігання та використала їх, подавши ці підроблені документи до Вінницького регіонального відділення державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» для отримання державного акта на земельну ділянку. Такі факти підтверджено ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2014 року про закриття кримінального провадження, якою звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених частинами першої та четвертої статті 358 КК України, на підставі статті 45 КК України.

Ураховуючи наведене та з урахуванням уточнень, просила поновити їй строк для звернення до суду в частині оскарження рішення міської ради від 19 вересня 2002 року; визнати недійсним рішення міської ради від 03 липня 2013 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку; визнати незаконним та скасувати рішення міської ради від 21 листопада 2014 року; визнати недійсним та скасувати в частині рішення міської ради від 19 вересня 2002 року.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним і скасовано рішення Тульчинської міської ради Вінницької області від 3 липня 2013 року № 921 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4, площею 0,0541 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 Вінницької області та надання у власність ОСОБА_4 із земель житлової та громадської забудови земельну ділянку, площею 0,0541 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку), видане 6 серпня 2013 року ОСОБА_4 на земельну ділянку в АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,0541 га, у межах згідно з планом, розташовану в АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції в частині позовних вимог про визнання незаконними і скасування рішення міської ради від 21 листопада 2014 року і рішення міської ради від 19 вересня 2002 року задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення Тульчинської міської ради від 21 листопада 2014 року № 1400 в частині встановлення меж між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2. Визнано недійсним та скасовано п. 1.4 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року про надання земельної ділянки площею 898 кв. м на АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку в постійне користування (ОСОБА_5, ОСОБА_3): ОСОБА_5 - 575 кв. м, ОСОБА_3 - 327 кв. м, загального користування - 54 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року залишено без змін.

3 травня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), посилаючись при цьому як на неоднакове застосування норм матеріального права на постанову Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

У заяві просила скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року та залишити в силі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року, зазначаючи про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статті 261 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеної вище ухвали суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надала копію постанову Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_4 доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судудійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи,підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що ухваленими міською радою рішеннями порушуються законні права і інтереси позивача. Доводи ОСОБА_4 про сплив позовної давності суди відхилили, оскільки згідно із положеннями статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а ОСОБА_3 довела, що про існування рішення від 19 вересня 2002 року їй стало відомо у квітні 2015 року і раніше дізнатись про це вона не могла.

У наданій ОСОБА_4 для порівняння постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 судова палата у цивільних справах дійшла висновку про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Порівняння постанови Верховного Суду України, наданої заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подана заява, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права у подібних правовідносинах. У справах були встановлені різні фактичні обставини, а висновки щодо пропуску позовної давності зроблені залежно від доведеності цих обставин.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити чи мав позивач у спорі об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області про визнання недійсними рішень сесії Тульчинської міської ради Вінницької області, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат