Справа № 712/7359/16ц
Провадження № 2/712/36/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі - ТИМОШЕНКО Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самовільно збудованого нерухомого майна та вселення в житлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що вона та відповідач є співвласниками житлового АДРЕСА_1 з відповідними частками власності вказаного будинку, а саме: 171/200 частка належить їй, а 29/200 частки належить відповідачу. 25 грудня 2014 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. 17 лютого 2015 року рішенням Апеляційного суду Черкаської області рішення Соснівського районного суду у м. Черкаси від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Також, вказаним рішенням було зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю, а саме: житловим приміщенням 3-3, площею 11,8 кв.м. та приміщеннями загального користування - 3-2, площею 6,4 кв.м. і 3-1, площею 3,7 кв.м., які відповідач безпідставно зайняв та перебудував.

За період з 2005 року по 2016 рік відповідач самовільно перебудував вказані приміщення без дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів та з грубим порушенням основних будівельних норм та правил. В житловому приміщенні 3-3 була зруйнована фасадна стіна з двома вікнами і побудована прибудова, між приміщеннями 3-3 і 3-2 була зруйнована стіна з дверним отвором, між приміщеннями 3-2 і 3-1 були зруйновані дверні прорізи та вікна та побудовані прибудови. Також відповідачем був зруйнований дах над вказаними приміщеннями та зруйнована огорожа. Враховуючи значний відсоток зносу будинку, а також виконання робіт щодо перебудови будинку, які були виконані відповідачем самовільно, належна їй частина будинку зазнала значної руйнації, що стало перешкодою для подальшої експлуатації з її боку, належної частини будинку. У зв'язку з тим, що у неї та відповідача склалися неприязнені стосунки, усунути допущенні порушення та привести частину будинку до відповідного технічного стану останній у добровільному порядку не бажає. Вважає, що вартість виконання таких робіт та необхідних матеріалів на даний час становить біля 50 000 грн.

Крім того, діями відповідача, які призвели до пошкодження належного їй на праві власності майна, завдано значної моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Фактично належні приміщення були зруйновані, відповідач відмовляється усунуту вказані недоліки, а тому вона, будучи пенсіонеркою, змушена докладати значних зусиль для усунення ушкоджень, а також звертатися до суду для зобов'язання відповідача у примусовому порядку відшкодувати завдані збитки.

ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов про знесення самовільно збудованого нерухомого майна та вселення в житлове приміщення. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, він та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідними частками власності вказаного будинку, а саме: 29/200 частка належить йому, а 171/200 частка належить ОСОБА_1 Рішенням народного суду від 26.10.1971 року проведено реальний розподіл в натурі даного домоволодіння між співвласниками. Присадибна земельна ділянка площею 737 кв.м також була розділена. Відповідно до договору дарування від 06.07.1982 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар 71/100 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, отже за життя частка власності ОСОБА_4 була збільшена до 171/200 частину домоволодіння, спадкоємцем після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.1987 року стала ОСОБА_1 09.08.2004 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 29/200 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1, які також не були виділені в натурі із 29/100 частин домоволодіння. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 09.03.2005 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували йому 29/200 частини даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. У зв'язку з тим, що 29/200 частин вказаного житлового будинку, земельна ділянка, на якій він знаходиться, не розподілені в натурі за рішенням народного суду м. Черкаси, не визначений порядок користування вказаним нерухомим майном, він та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку. Остання без письмового погодження з ним та без дозволу виконавчого комітету Черкаської міської ради, самовільно побудувала гараж літ. З, сарай літ. Л, літню кухню літ. К,к, сіни літ. а2. веранду літ. а, самовільно переобладнала приміщення 1-3 площею 12.5 кв.м. до відповідної частини житлового будинку, яким користується. 30.10.2012 року відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 вищевказані споруди, побудовані ОСОБА_1, виключені із переліку даних про самовільне будівництво.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.01.2016 ОСОБА_1 зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні 29/200 частиною житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, шляхом надання доступу до приміщень житлового будинку 1-4 площею 12,5 кв.м та частини приміщення 1-5 площею 5,4 кв.м згідно зі схемою розподілу житлового будинку від 29 вересня 1971 року та рішенням народного суду м. Черкаси від 26 жовтня 1971 року. Однак вказане рішення не виконано. Не маючи можливості потрапити до домоволодіння він вимушений проживати в іншому житлі, яке винаймає та витрачає додаткові кошти за оренду, хоча міг би проживати та користуватися власним майном. Отже, своїми протиправними діями ОСОБА_1 порушує його права, як співвласника нерухомого майна, яким вони повинні користуватися спільно. Просив суд зобов'язати ОСОБА_1 знести самовільно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 а саме гараж ліг. З, сарай літ. Л, літню кухню літ. К,к, сіни літ. а2, веранду літ. а та привести у відповідність самовільно переобладнане приміщення 1-5 площею 12,5 кв.м. в житловому будинку, а також вселити його у вищевказаний житловий будинок.

Ухвалою суду від 26 вересня 2016 року первісний позов прийнятий до спільного розгляду із зустрічним.

В судовому засіданні позивач та її представник первісний позов збільшили, просили стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування майнової шкоди у розмірі 78900 грн., 5000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Зустрічний позов не визнали та просили у задоволенні відмовити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали просили у задоволенні відмовити. Зустрічний позов в частині вселення просили залишити без розгляду, в іншій частині підтримали повністю та просили його задоволити.

Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про відшкодування шкоди, завданої в результаті пошкодження майна, який регулюється положеннями ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового АДРЕСА_1 з відповідними частками власності вказаного будинку, а саме: 171/200 частка належить позивачу, а 29/200 частка належить відповідачу.

25 грудня 2014 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена. Рішення Соснівського районного суду у м. Черкаси від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю, а саме: житловим приміщенням 3-3, площею 11,8 кв.м. та приміщеннями загального користування - 3-2, площею 6,4 кв.м. і 3-1, площею 3,7 кв.м.

При цьому, в рішенні вказано, що ОСОБА_2 знаючи про те, що фактичне користування майном не відповідає тому, яке визначено рішенням народного суду міста Черкаси від 26 жовтня 2017 року продовжує користуватись приміщеннями, які належать ОСОБА_1

З метою з'ясування питань щодо здійснення перепланувань та перебудов, здійснених ОСОБА_2 в приміщеннях № 3-3, 3-2, 3-1 будинку по АДРЕСА_1, чи впливають дані перепланування та перебудови на цілісність частини будинку, що перебуває у власності ОСОБА_1 судом за клопотанням представника позивача було призначено будівельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком експерта ОСОБА_2 у період з 2005 року по 2016 рік проведено будівельні роботи з перепланування та переобладнання у приміщеннях 3-1; 3-2; 3-3 будинку по АДРЕСА_1, а також здійснено самочинні добудови до даної частини будинку. У зв'язку із розбиранням ділянок несучих стін у частині житлового будинку, що належить орній К.Д. можливе виникнення дефектів й ушкоджень у вигляді тріщин, відколів та осідання перегородок, які на момент проведення експертизи не зафіксовані, оскільки усувались ОСОБА_1 по мірі їх виникнення внаслідок проведення ремонтів. Добудова до основної частини житлового будинку літ « А-1» порушує вимоги по забезпеченню житлового приміщення 3-3 щодо нормативного природного освітлення та інсоляції.

Загальна вартість будівельних робіт та матеріалів, необхідних для приведення частини домоволодіння по АДРЕСА_1 яка фактично знаходиться у користуванні ОСОБА_2, у первісний стан (до проведеної реконструкції) складає 78 900 грн.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Оскільки відповідачем не доведено, що шкоду заподіяно не з його вини, тому суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування матеріальних збитків підлягають задоволенню у повному обсязі і з відповідача на користь позивача підлягають відшкодування майнової шкоди у розмірі 78 900 грн.

При цьому, суд враховує, що у відповідності зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, як і інші власники, наділяються правомочностями володіння, користування та розпорядження майном. Оскільки право кожного співвласника не обмежується частиною спільного майна, то основною особливістю реалізації права спільної часткової власності є його здійснення за згодою співвласників.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 своєї згоди на здійснення переобладнання приміщень, які здійснив відповідач ОСОБА_10 не надавала.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності...... Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але під час розгляду судом справи позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження отримання ним моральних чи фізичних страждань саме від протиправних дій відповідача.

Тому суд вважає, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Також суд вважає таким, що не підлягає до задоволення зустрічний позов ОСОБА_2 в якому позивач ставить вимогу про знесення самовільно збудованого нерухомого майна, розташоване за адресою АДРЕСА_1, а саме : гараж ліг. З, сарай літ. Л, літня кухня літ. К,к, сіни літ. а2, веранду літ. а та привести у відповідність самовільно переобладнане приміщення 1-5 площею 12,5 кв.м. в житловому будинку.

Відповідно до ст.12 ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Умови та порядок знесення самочинного будівництва передбачені ст. 376 ЦК України. Частина 7 вказаної норми правом звернення до суду з позовом про зобов'язання особи, яка здійснила будівництво з істотними відхиленнями від проекту, істотного порушення будівельних норм і правил, наділяє орган державної влади або місцевого самоврядування. Самочинно збудоване майно підлягає знесенню особою, яка його здійснила, якщо це порушує права інших осіб (ч.4 ст.376 ЦК України).

В судовому засіданні досліджені матеріали інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1, які не містять даних щодо наявності самочинного будівництва про які заявляє позивач у зустрічному позові. Інших доказів на підтвердження позовних вимог, суду не надано.

Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які посилався у своїх запереченнях позивач за зустрічним позовом, щодо знесення самочинного нерухомого майна.

Що стосується заяви відповідача за первісним позовом про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд вказує наступне.

У відповідності зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого індивідуального права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За відсутності порушення суб'єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб'єктивного права позовна давність застосовуватись не може.

Як на підставу застосування трирічного строку позовної давності відповідач посилається на те, що в 2011 році позивача інспекція ДАБК повідомила про порушення, допущені ОСОБА_10 при здійсненні реконструкції частини житлового будинку. Проте з позовом про відшкодування шкоди звернулась лише в 2016 році.

Між тим, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 з метою захисту свого права користування спірними приміщеннями зверталась до суду із позовом про усунення перешкод у їх користуванні майном і саме за рішенням суду відповідача було зобов'язано таких перешкод не чинити. Таким чином, виходячи із суті відносин сторін, а саме захист порушеного суб'єктивного права не можуть бути піддані дії позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 839 грн.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 1167, 1194 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди у розмірі 78 900 грн., судовий збір в сумі 551,20 грн. та 287,80 грн., а всього 79 739 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

ГОЛОВУЮЧИЙ: