Справа № 323/3242/17
№ провадження 2/323/175/18
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

14.02.2018 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Мінаєва М.М, розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.11.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків. У звязку з цим, станом на 31.10.2017 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 17601,48 грн., в тому числі 288,80 грн. основної суми кредиту, 12602,90 грн. процентів за користування кредитом, 3395,42 грн. пені та комісії, 1314,36 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII.

Пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2, ч. 4, ч. 6 ст. 19, ст. 176, ст. 274 ЦПК України у новій редакції, ухвалою суду від 15.01.2018 року було вирішено питання про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, якою учасникам справи були встановлені процесуальні строки для подання письмових заяв по суті справи та відповідних доказів.

06.02.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач визнав позов частково, а саме на суму 327,17 грн., в тому числі 188,80 грн. основної суми кредиту та 138,37 грн. процентів за користування ним. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити, посилаючись на те, що нарахування процентів за підвищеною ставкою було здійснене позивачем безпідставно, вимоги про стягнення пені та комісії не ґрунтуються на умовах договору, а щодо вимог про стягнення штрафу сплила позовна давність.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти.

Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Памятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Памяткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір).

Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб.

Відповідно до п. п. 2.1, 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування ОСОБА_2. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. ОСОБА_2 та відкриття ОСОБА_3 здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку».

Судом встановлено, що 19.11.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Факт виникнення між позивачем та відповідачам кредитних відносин підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Як випливає з розрахунку позовних вимог, який в частині використаної суми кредиту відповідачем не оспорюється, суд на підставі ч. 1 ст. 62 ЦПК України вважає таким, що не підлягає доказуванню, та є встановленим, факт використання відповідачем суми в межах кредитного ліміту, а також факт того, що останній раз відповідач поповнив кредитний рахунок 02.03.2015 року на суму 104,58 грн., і з цього моменту сформувалась заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 288,80 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно заборгованості по процентах за користування кредитом суд вважає, що заявлена позивачем сума у розмірі 12602,90 грн. є частково необґрунтованою з огляду на таке.

Як випливає з того ж розрахунку, станом на 01.09.2014 року у відповідача була відсутня заборгованість по основній сумі кредиту у звязку з повним її погашенням.

З 01.09.2014 року позивачем було прийнято рішення про підвищення процентної ставки за даним типом кредиту з 30,00 % річних до 34,80 % річних.

10.09.2014 року відповідач скористався кредитною карткою, знявши з неї суму в розмірі 288,80 грн.

З огляду на це, плата за користування цими грошима має розрахуватись вже за новою процентною ставкою. При цьому пільговий (безпроцентний) 55-денний період користування кредитними коштами тривав до 25.10.2014 року. Однак до цього строку відповідач кредитні кошти не повернув та навіть не сплатив мінімального щомісячного платежу, у звязку з чим почала формуватися заборгованість.

Сплачена відповідачем 02.03.2015 року сума 104,58 грн. повністю була врахована позивачем як проценти за минулий період та на розмір заборгованості по основній сумі кредиту не вплинула, а заборгованість по сплаті процентів на цю ж дату складала 138,37 грн., що також визнано відповідачем у відзиві на позов.

Виходячи з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами станом на час виникнення нової заборгованості, - 34,80% річних, за період з 02.03.2015 року (дати останнього платежу відповідача за кредитом) по 31.10.2017 року (дату, станом яку заявлені позовні вимоги) сума процентів за користування кредитом накопичувальним підсумком становить 259,78 грн. ((288,80 грн. х 34,80 /100) /12) х 31 місяць)).

Таким чином, загальна сума несплачених відповідачем процентів у спірний період складає 398,15 грн. (138,37 грн. + 259,78 грн.), і в цій частині позов також підлягає задоволенню.

В подальшому, з 01.04.2015 року, позивач підвищив процентну ставку за кредитами такого типу до 43,2% річних. Однак нарахування заборгованості зі сплати процентів за цією ставкою щодо тіла кредиту, отриманого відповідачем до її підвищення, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми в розмірі 3395,42 грн., суд виходить з такого.

В позовній заяві не зазначено, яким пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, передбачено нарахування та стягнення комісії у розмірі 100,00 грн.

Пунктом 2.1.1.12.8 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що банк отримує комісію за обслуговування відповідно до Тарифів (Памятки клієнта, Довідкою про умови кредитування), якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 цих Умов.

Водночас до позовної заяви додана Довідка про умови кредитування, яка не містить такої комісії. Умови та Правила надання банківських послуг, актуальні на час отримання відповідачем кредитної картки, а так само на час виникнення остаточної заборгованості, які розміщені на офіційній сторінці позивача в Інтернеті, також немає відомостей про щомісячну комісію в розмірі 100,00 грн.

Крім того, в тексті позовної заяви зазначено про заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3395,42 грн., а у розрахунку що це сума власне комісії. Усунути цю розбіжність під час судового розгляду не виявилось можливим.

Таким чином, щомісячні нарахування у розмірі 100,00 грн. у різних документах позивача зазначаються як різні за своєю правовою природою грошові зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині через те, що позивачем не доведено, що ця комісія була передбачена умовами договору між сторонами, а також те, за яку саме послугу нараховувалась ця комісія. Також суд звертає увагу, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності. В даному ж випадку, як свідчить розрахунок позовних вимог, позивач почав нараховувати так звану комісію лише з грудня 2014 року - періоду, коли протягом більше двох місяців почала існувати заборгованість відповідача, тобто явно має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобовязань, що не передбачено чинним законодавством України.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на це, суд вважає нарахування позивачем пені в твердій грошовій сумі таким, що суперечить поняттю та правовій природі пені, оскільки за ст. 549 ЦК України пеня може обчислюватись виключно у відсотках від суми заборгованості. Інакше вона нічим не відрізнятиметься від штрафу.

Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 1314,36 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на наявність такої заяви з боку відповідача та відсутність заяви позивача про поновлення пропущеного строку давності, позовні вимоги в частині стягнення штрафу за несвоєчасне виконання договірних зобовязань не підлягають задоволенню.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

При цьому на позивача не можуть бути покладені витрати відповідача на оплату професійної правничої допомоги, наданої адвокатом ОСОБА_4, оскільки з доданих до відзиву на позов документів неможливо встановити, чи надана ця допомога саме по цій справі: ані ордер серії ДН № 000135217 від 25.01.2018 року, ані розрахунок суми гонорару не містять інформації про це. Крім того, розрахунок гонорару не містить дати його складання, а договір про надання правової допомоги від 25.01.2018 року, на який є посилання у вказаних документах, - суду не наданий.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 10, 19, 141, 176, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (70534, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (р/рахунок № 3111 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором від 19.11.2012 року станом на 31.10.2017 року у розмірі 686,95 грн. (шістсот вісімдесят шість грн. 95 коп.), в тому числі 288,80 грн. основної суми кредиту, 398,15 грн. процентів за користування кредитом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (70534, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (р/рахунок № 3111 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 62,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасоване, набирає законної сили після прийняття постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у с праві, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_5