Провадження № 2/331/204/2018
Справа № 331/7639/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі :

головуючого судді - Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 ( адреса : 69002, АДРЕСА_1) в особі представника ОСОБА_2 ( адреса : 03191, АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 ( адреса : 69121, АДРЕСА_3), третя особа Олександрівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя ( місцезнаходження : 69002, м. Запоріжжя, вул.. Залізнична, 9-а), про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

6.11.2017 р. ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя про зняття арешту зі всього майна, що належить ОСОБА_1, накладений постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4 ( не працює) про арешт майна боржника від 4.09.2009 р. в межах виконавчого провадження ВП № 2909324 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 250, 00 грн. щомісячно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконанні в Олександрівському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя знаходився виконавчий лист № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданийй Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 250,00 грн. щомісячно.

15.06.2006 року за вищевказаним виконавчим документом Жовтневим ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження ВП №2909324, а 04.09.2009 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

08.07.2010 року від стягувача ОСОБА_7 до Жовтневого ВДВС ЗМУЮ надійшла заява про відмову від аліментів, належних до сплати ОСОБА_1 та винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В січні 2014 року, на підставі п.9.9 Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, матеріали даного виконавчого провадження було знищено.

03.10.2017 року на заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з належного йому майна та заборони на його відчуження, Олександрівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя, надав відповідь за вих. №10554, якою було повідомлено та розяснено, що в даному випадку, на підставі п.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Олександрівський ВДВС міста Запоріжжя, зняти арешт з майна не має права.

Тому, на підставі п.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», Олександрівський ВДВС міста Запоріжжя запропонував ОСОБА_1 звернутись до суду з метою зняття арешту з належного йому майна.

На підставі викладеного, посилаючись ч.1 ст. 317, ст. 321 ЦК України, ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження», просить суд зняти арешт зі всього майна, що належить ОСОБА_1, накладений постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4 ( не працює) про арешт майна боржника від 4.09.2009 р. в межах виконавчого провадження ВП № 2909324 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 250, 00 грн. щомісячно.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що не заперечує проти розгляду справи без застосування звукозапису, позов підтримує в повному обсязі. (а.с. 98)

Відповідач ОСОБА_3 надала суду заяву про розгляд справи без застосування звукозапису, зазначивши, що з позовними вимогами позивача погоджується, проте вважає, що в її діях будь-яких порушень прав позивача наявністю постанови державного виконавця про арешт майна немає, оскільки вона 8 років тому звернулася із заявою до виконавчої служби про повернення виконавчого документу. Додатково зазначила, що підтримує свою вимогу, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, щодо стягнення з позивача на її користь понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 1600,00 грн. (а.с. 100-107)

Представник третьої особи державний виконавець Луць А.Ю. надала суду заяву про розгляд справи без застосування звукозапису, зазначивши, що при винесенні рішення по справі покладається на розсуд суду. (а.с. 99)

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 9 листопада 2017 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду по суті у відкрите судове засідання в приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 5 грудня 2017 року. (а.с. 20)

16.11.2017 р. позивач надав суду уточнену позовну заяву лише в частині кола осіб учасників процесу, залучивши до участі в справі в якості відповідача ОСОБА_3, при цьому надавши Олександрівському ВДВС м. Запоріжжя статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. (а.с. 22-24)

5.12.2017 р. третя особа - Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя надав суду письмові пояснення по справі. (а.с. 39-40)

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою суду від 09 січня 2018 року призначено справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Олександрівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя, про зняття арешту з майна. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.. (а.с. 71-72)

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги заяви представників позивача та третьої особи, взявши до уваги заяву та відзив відповідача, надані сторонами докази, приходить до наступного.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а, відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положення ст.319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від21.04.1999р., який був чинний на час накладання державним виконавцем арешту (далі Закон №606-XIV), передбачено, що у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Матеріалами справи встановлено, що на виконанні в Олександрівському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя знаходився виконавчий лист № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 (нині ОСОБА_3) ОСОБА_8 аліментів на утримання неповнолітньої дитини-Сохрякової ОСОБА_4 04.02. ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 250,00 грн. щомісячно. (а.с. 13)

15.06.2006 року за вищевказаним виконавчим документом Жовтневим ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження ВП №2909324, а 04.09.2009 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. (а.с. 13)

08.07.2010 року від стягувача, ОСОБА_7 (нині ОСОБА_3) П.В. до Жовтневого ВДВС ЗМУЮ надійшла заява про відмову від аліментів, належних до сплати ОСОБА_1 та винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В січні 2014 року, на підставі п.9.9 Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, матеріали даного виконавчого провадження було знищено. (а.с. 13, 14)

03.10.2017 року на заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з належного йому майна та заборони на його відчуження, Олександрівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя, надав відповідь за вих. №10554, якою було повідомлено та розяснено, що в даному випадку, на підставі п.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Олександрівський ВДВС міста Запоріжжя, зняти арешт з майна не має права. (а.с. 12)

Згідно інформації Олександрівського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області від № 10554 від 03.10.2017р., на примусовому виконанні в Олександрівському ВДВС м. Запоріжжя перебувало виконавче провадження № 2909324 з примусового виконання виконавчого листа №2-2207 від 31.05.2006р., виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 250, 00 грн. щомісячно. Виконавче провадження було відкрито 15.06.2006р., а 08.07.2010р. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В січні 2014 року, на підставі п.9.9 Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, матеріали даного виконавчого провадження було знищено. (а.с. 13.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За вказаних обставин, підстав для наявності заборони відчуження (арешту) нерухомого майна позивача суд не знаходить і вважає, що наявність такого арешту перешкоджає йому у вільному розпорядженні своїм майном.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, право власності на яке він набув в установленому законом порядку, шляхом зняття арешту зі всього майна, що належить ОСОБА_1, накладений постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4 ( не працює) про арешт майна боржника від 4.09.2009 р. в межах виконавчого провадження ВП № 2909324 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 (нині ОСОБА_3) ОСОБА_8 аліментів на утримання доньки, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 250, 00 грн. щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ОСОБА_1 сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 640,00 грн. (а.с. 2)

Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого при зверненні до суду з позовом судового збору 320,00 грн., а також зобовязання управління Державної казначейської служби України у Олександрівському районі міста Запоріжжя Запорізької області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору 320,00 грн.

З приводу заяви ОСОБА_3 щодо стягнення з позивача на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1600,00 грн., у звязку з розглядом цієї справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До останніх, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналізуючи наведені норми цивільного процесуального законодавства, а також взявши до уваги: висновок суду щодо задоволення позову позивача, заяву відповідача про погодження з позовом позивача, суд приходить до висновку, що в даному випадку заява відповідача ОСОБА_3 про стягнення з позивача на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1600,00 грн., задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 137, 141-142, 200, 259, 263-265 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.15,16,316-321,391 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( адреса : 69002, АДРЕСА_1) в особі представника ОСОБА_2 ( адреса : 03191, АДРЕСА_2) задовольнити.

Зняти арешт зі всього майна, що належить ОСОБА_1, 03 вересня 180 р.н. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, накладений постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_9 про арешт майна боржника від 4.09.2009 р. в межах виконавчого провадження ВП № 2909324 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2207 від 31.05.2006 року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 250, 00 грн. щомісячно.

Зобовязати управління Державної казначейської служби України у Олександрівському районі міста Запоріжжя Запорізької області повернути ОСОБА_1, 03 вересня 180 р.н. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, 50 відсотків сплаченого за квитанцією № 0,0,886267098.1 від 06 листопада 2017 року судового збору, а саме: в розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 ( адреса : 69121, АДРЕСА_3) про стягнення з ОСОБА_1 на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1600,00 грн., відмовити.

Повний текст рішення складено 01 березня 2018 року.

Особам, які не були присутні в судовому засіданні, направляється копія повного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

20.02.2018