Провадження№2/521/1787/18
«26» лютого 2018 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання - Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
У листопаді 2017року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки.Стверджував, що на даний час ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись належною йому квартирою, оскільки в ній без належної на те правової підстави зареєстровані та проживають відповідачі.
У судове засідання представник позивача не зявився, надав через канцелярію суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені відповідно до ст. 128 ЦПК України.
У зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом УРСР, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань, що випливають з укладеного між нею та Акціонерним комерційним банком «Форум» Кредитного договору №0134/07/08-2 від 07.12.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надає в іпотеку належне їй майно на праві власності, а саме: квартиру №6, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Філатова, будинок 23а.
15 серпня 2017 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення права вимоги №619-Ф. За цим договором банк, відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває належні права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у додатку до договору.
Згідно даного додатку, до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги за кредитним договором №0134/07/08-Z від 07 грудня 2007 року та іпотечним договором №452 від 07 грудня 2007 року.
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №100077925 від 11 жовтня 2017 року.
Відповідно до довідки про склад сімї та реєстрацію від 24 жовтня 2017 року у квартирі АДРЕСА_2зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було звернено стягнення на предмет іпотеки.
13 січня 2018року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звертався до відповідачів із вимогою про усунення перешкод у користуванні належному йому майном, яку відповідачі проігнорували.
Згідно із ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися о суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ким (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно із ч. З ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Стаття 150 ЖК УРСР закріплює, що власник будинку, частини будинку, квартири, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а саме: продавати, дарувати, заповідати, здавати і оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами жодних договорів не укладалось, в тому числі, договір найму жилого приміщення, передбачений нормами ст.158 Житлового кодексу України.
Отже, у відповідачів відсутні будь-які правові підстави володіння та користування квартирою №6, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Філатова, будинок 23а.
За ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за виселенням наймачів та їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання.
Відповідачами до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядились на власний розсуд.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір у справі складає 1600,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі, та підлягають до стягнення з відповідачів у рівних частках.
На підставі ст.ст. 109,116,150,156 ЖК УРСР, 391,405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 259, 223, 264, 280,284 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у користуванні квартирою №6 по вулиці Академіка Філатова, будинок №23а у м. Одесі.
Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, 07 червня 1962року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_3.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, 07 червня 1962року народження, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складений 26 лютого 2018року.
ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ