Справа № 567/945/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Стаднікова А.Г.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи - служби у справах дітей Острозької РДА Ковальчук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - служба у справах дітей Острозької районної державної адміністрації Рівненської області, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - служба у справах дітей Острозької районної державної адміністрації Рівненської області, про надання дозволу на виїзд за межі України на постійне місце проживання звернулась ОСОБА_4

Свою позовну заяву мотивує тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі, який рішенням суду від 11.07.2013 було розірвано. Від спільного шлюбу вони мають малолітню дитину - сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що з літа 2011 року, відповідач зібравши речі пішов із дому, після цього участі у вихованні та утримані дитини не брав.

Зазначає, що 29.01.2016 вдруге вийшла заміж за ОСОБА_7, який є громадянином Великобританії, і в даному шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказуючи, що відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дитини, не навідує його, не цікавиться життям, не піклується про стан його здоров'я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток та не сплачує аліменти на його утримання, та на те, що планує проживати разом із своїми дітьми та чоловіком у Великобританії, просила надати дозвіл на виїзд за межі України на постійне місце проживання до Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії малолітньому ОСОБА_6

12.12.2017 до початку розгляду справи по суті, позивач подала заяву про зміну предмету позову та посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, просить позбавити батьківських прав ОСОБА_4, щодо ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача пояснила, що відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по вихованню дитини, не телефонує, не відвідує, не піклується про стан здоров'я та розвиток, та не сплачує аліменти на її утримання. Просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти позову не подавав. Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, а тому керуючись ст. 280 ЦПК України, за клопотання позивача, суд прийшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи в судовому засіданні вказала, що підтримує висновок органу опіки і піклування від 23.01.2018 і вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо його сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що проводила розмову із дитиною, і хлопчик їй повідомив, що на даний час взагалі не спілкується з батьком. Також він зазначив, що йому відомо, що на розгляді у суді знаходиться дана справі і він не заперечує проти позбавлення його батька ОСОБА_4 батьківських прав відносно нього.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов про позбавлення батьківських прав обґрунтований та підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно рішення Рівненського міського суду від 14.12.11.07.2013 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6. (а.с.7)

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 сторони по справі мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.8)

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 вказана матір'ю неповнолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.10)

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 встановлено, що 29.01.2016 був зареєстрований шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_1, якій після реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище "ОСОБА_1". (а.с.11)

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1, створені належні умови для поживання, навчання та розвитку ОСОБА_6 (а.с.65)

З довідки виданої Рівненською ЗОШ І-ІІ ст.№28 від 16.01.2018 встановлено, що ОСОБА_4, зі слів класних керівників, жодного разу з 01.09.2013 не був присутній на батьківських зборах і не відвідував індивідуальні зустрічі з учителями. (а.с.66)

Згідно висновку органу опіки та піклування Острозької райдержадміністрації, №341/01-31 від 23.01.2018 вбачається, що вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітнього сина ОСОБА_6 (а.с.67-68)

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з наданих суду доказів.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.

Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно, воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини.

При цьому, наведені вище обставини переконують суд у тому, що відповідач взагалі не має бажання та не спроможний виконувати батьківські функції щодо своєї дитини.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач тривалий час ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, дитиною не займався, не піклувався про неї, матеріально не утримував, на час розгляду справи не проявляє інтересу до стану її здоров'я та навчання, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим, у зв'язку з чим слід позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_6

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України).

На підставі ст. 141, 150, 164, ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, керуючись, ст. 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - служба у справах дітей Острозької районної державної адміністрації Рівненської області, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_4 виданий Острозьким МРВ УМВС України в Рівненській області 25 лютого 1997 року, відносно його малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку у загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2018 року.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.