Справа № 638/3541/15-ц
Провадження № 4-с/638/10/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого: судді - Омельченко К.О.,

при секретарі Суркової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відділу Дзержинського ВДВС Харківського МУЮ, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу Дзержинського ВДВС Харківського МУЮ.

Заявник у судове засідання на 29 листопада 2017 року не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином.

На 02 лютого 2018 року заявник повторно у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд скарги за його відсутності не подавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його не зявлення не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин суд вважає, що скаржник вдруге не з'явився до суду без поважних причин.

Відповідно до ст. 257 ч. 1 п. 3 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо, зокрема, належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його не зявлення не перешкоджає розгляду справи.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду з судовим захистом у цивільному провадженні врегульований Цивільно-процесуальним кодексом України.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, дана правова норма розповсюджується в тому числі на суддів всіх судових інстанцій без виключення.

У зв'язку з наведеним, залишення скарги без розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Керуючись ч.3 ст. 131, п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України,

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відділу Дзержинського ВДВС Харківського МУЮ залишити без розгляду.

Розяснити ОСОБА_1 його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення скарги без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

Суддя