Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2-58/2010

провадження № 61-5720 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

Суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідач - Херсонська міська рада

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю ВЖЦ «Декорум»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року у складі колегії суддів: Капітан І. А., Цуканової І. В., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Херсонської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю ВЖЦ «Декорум» про визнання права користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у 1993 році, перебуваючи у родинних відносинах з наймачем квартири АДРЕСА_1, вона та її мати вселились до зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що у 1995 року наймач виїхала за територію України, а вона залишилась проживати у спірній квартирі, проводила у ній поточний ремонт, сплачує комунальні платежі, іншого житла не має, просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму зазначеної квартири.

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Херсонської міської ради про визнання права користування квартирою.

Позовна заява обґрунтовувалася тим, що у 1990 році за пропозицією

ОСОБА_5, яка була приятелькою її матері, вона вселилась до квартири АДРЕСА_1, у якій була зареєстрована та проживала наймач разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_6. З цього часу вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Після смерті ОСОБА_5, у 1991 році, опікуном її неповнолітньої дочки ОСОБА_7 призначено брата померлої - ОСОБА_8, який вивіз племінницю на постійне місце проживання за межі України.

Посилаючись на те, що з часу вселення до спірної квартири, вона постійно у ній проживає разом з її донькою, 1991 року народження і іншого житла не має, просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову

ОСОБА_1 мотивовано тим, що з вересня 1991 року ні ОСОБА_6, ні її опікун ОСОБА_8 не проживали у спірній квартирі і не могли вести з ОСОБА_1 спільного господарства, оскільки виїхали за межі території України, що виключає можливість вселення ОСОБА_1 та її матері

ОСОБА_9 до них у зазначену квартиру в 1993 році як членів сім'ї наймача.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, вона вселилась у спірну квартиру в 1990 році за згодою наймача ОСОБА_5, яка на той час проживала разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_6. Після смерті ОСОБА_5 та виїзду її доньки за місцем проживання опікуна, вона залишилась проживати у квартирі разом із своєю дочкою, 1991 року народження, яка навчалась у школі, що розташована поруч зі спірною квартирою та перебувала на обліку у поліклініці за місцем розташування спірного житлового приміщення.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, у зв'язку із його недоведеністю, та наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки нею надані докази на підтвердження вселення у спірну квартиру за згодою наймача, ведення з ним спільного господарства, проживання у спірній квартири понад п'ятнадцять років та відсутність іншого постійного житла.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2, справу в цій частині направити на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2010 року, а отже переглядаючи рішення Дніпровського районного суду м. Херсона

від 18 травня 2010 року, та постановляючи увалу від 12 серпня 2010 року про залишення зазначеного рішення без змін, суд апеляційної інстанції не урахував, що оскаржуваною ухвалою будуть порушені його права, як власника квартири.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не дав оцінки тому, що у період з 1996 року по 2007 рік ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала, а у 2007 році на її ім'я було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2, що виключає визнання за нею у 2010 році права користування спірною квартирою, в тому числі з підстав відсутності іншого житла.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити касаційну скаргу.

Ухвала суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 не оскаржується, а тому у касаційному порядку в цій частині не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про її часткове задоволення.

Судами установлено, що квартира АДРЕСА_1 перебувала у комунальній власності Херсонської міської ради.

На підставі рішення Херсонського міськвиконкому від 17 жовтня 1984 р. № 751-р було видано ордер від 18 жовтня 1984 року № 885 на вселення ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла, у квартирі залишилися проживати ОСОБА_5 разом з донькою ОСОБА_6, 1978 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, опікуном її доньки ОСОБА_6, якій на той час виповнилось 12 років, рішенням виконкому Дніпровської районної ради у м. Херсоні від 12 липня 1991 року призначено брата померлої -

ОСОБА_8

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що восени

1990 року вона вселилася в спірну квартиру зі згоди наймача, вела з ним спільне господарство, а тому відповідно до статті 65 ЖК УРСР набула права користування спірним житловим приміщенням. Крім того, у 1991 році у

ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_10, у медичних та шкільних документах якої зазначено місце проживання - адреса спірної квартири.

Зазначених висновків суди попередніх інстанцій дійшли з урахуванням пояснень свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які є сусідами ОСОБА_2, та листа Дніпровського районного відділу Херсонського міського управління Міністерства внутрішніх справ України

від 11 липня 2007 року, у якому зазначено, що проведеною перевіркою встановлено постійне проживання ОСОБА_2 разом з дочкою у спірній квартирі з 1990 та 1991 року відповідно.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК, у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

У порушення вищевказаних вимог процесуального закону, суди попередніх інстанцій не дали оцінки показам свідків, зокрема ОСОБА_8 - брата померлої ОСОБА_5, який стверджував, що ОСОБА_2 не була знайома ні з його матір'ю, ні з сестрою, а вселилась у спірну квартиру у 2007 році без будь-яких правових підстав, пообіцявши звільнити квартиру, але цього не зробила, натомість замінила замки на вхідних дверях квартири, чим позбавила його можливості заходити до зазначеного житлового приміщення.

Свідок ОСОБА_16, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_4 у

м. Херсоні, також вказувала на те, що за життя наймачів ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала.

Свідок ОСОБА_17, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_5 у

м. Херсоні, пояснювала, що ОСОБА_2 вселилась у квартиру у травні-червні 2007 року.

Поясненням зазначених свідків суди не надали жодної правової оцінки, як і тому, що ОСОБА_2 у період з 12 лютого 1996 року по 31 липня

2007 року була власником квартири АДРЕСА_6 у м Херсоні, що ставить під сумнів правильність їх висновків про проживання ОСОБА_2 у цей період у спірній квартирі та відсутності у неї іншого житла.

Звертаючись з касаційною скаргою представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вказував на те, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру у липні 2010 року, а тому оскаржуваними рішеннями, якими визнано за ОСОБА_2 право користування вказаною квартирою, порушено його права.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копію якого долучено до касаційної скарги, державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3 здійснено 19 липня 2010 року.

Таким чином, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею право користування квартирою АДРЕСА_1, апеляційний суд вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_3, який на час постановлення ухвали апеляційним судом вже був власником зазначеної квартири.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи, що суди попередніх інстанцій належно не дослідили зібрані у справі докази, не встановили фактичні обставини та правовідносин, що виникли між сторонами, не визначили коло осіб, які повинні приймати участь у справі, судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням підлягають скасуванню з направленням у цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлення фактичних обставин та надання їм відповідної правової оцінки.

За таких обставин, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик