АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/232/18Головуючий по 1 інстанції Русаков Г. С. Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі

суддів Пономаренка В.В.

Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.

секретар Торопенко Н.М.

за участю:

прокурора Бутор В.С.

представник позивача Кучкарова Я.Д.

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2017 року ухваленого під головуванням судді Русакова Г. С. ( повний текст рішення виготовлено 01 грудня 2017 року) у цивільній справі за позовом заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ОСОБА_6 про стягнення коштів, -:

в с т а н о в и л а :

Заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ОСОБА_6 про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що моніторингом судових рішень, внесених до ЄДРСР, встановлено, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 жовтня 2016 року у справі № 697/1337/16-ц скасовано рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30 серпня 2016 року, визнано незаконним та скасовано рішення атестаційної комісії відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради від 06.04.2016 року про визнання ОСОБА_7 такою, що не відповідає займаній посаді, визнано незаконним та скасовано п.2 наказу відділу освіти виконавчого комітету канівської міської ради № 33- к від 08.04.2016 року «Про підсумки атестації педагогічних працівників навчально-виховних закладів у 2015-2016 навчальному році», визнано незаконним та скасовано наказ відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради № 61-к від 1 червня 2016 року « Про звільнення ОСОБА_7.», поновлено ОСОБА_7 на посаді заступника директора з виховної роботи Канівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 Канівської міської ради Черкаської області з 2 червня 2016 року.

Цим же рішенням із відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради на користь ОСОБА_7 стягнуто різницю в заробітку за час виконання роботи починаючи з 2 червня 2016 року та до дня поновлення на роботі, тобто 20 жовтня 2016 року в сумі 9095,04 грн. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 року.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2017 року в задоволенні позову заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ОСОБА_6 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, заступник прокурора Черкаської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права , вважає його незаконним, необґрунтованим і просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Пунктом 9 перехідних положень ЦПК України визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не надано суду достатніх доказів на підтвердження своїх повноважень для представництва саме ним інтересів держави у суді, а не позивачем самостійно, а також, що вирішення трудового спору щодо поновлення на роботі ОСОБА_7 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є ствердженням вини ОСОБА_6 у незаконному звільненні, а тому суд прийшов до висновку, що позивачу слід відмовити в задоволенні позову.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Так, частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Судом безпідставно застосовано до вказаних правовідносин вимоги ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки остання норма втратила чинність з 15.07.2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Відділ освіти виконавчого комітету Канівської міської ради підпорядкований управлінню освіти і науки Черкаської ОДА, що не заперечувалось сторонами. В силу вимог ст. 136 КЗпП України прокурор звернувся в інтересах вказаного органу до суду. Враховуючи, що шкоду заподіяно саме територіальному відділу освіти та вказані кошти повинні бути стягнуті на його користь, прокурором визначено як другого позивача - відділ освіти виконавчого комітету Канівської міської ради.

Законодавцем визначено спеціальний термін позовної давності для позовів

вказаної категорії. Так, відповідно до ч.3,4 ст.233 КЗпП України для

звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях

стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі,

організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної

працівником шкоди. Встановлений ч.3 цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

При цьому, наказ про виплату ОСОБА_7 середнього заробітку та моральної шкоди відділом освіти виконавчого комітету Канівської міської ради видано 27.10.2016 року. Прокурор пред'явив позовом 15.06.2017 року.

Незважаючи на обмежені строки, ні відділ освіти виконавчого комітету Канівської міської ради, ні управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації до суду з вказаним позовом не звертались. Вказане свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави органами державної влади, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження.

Відповідно продовжувало мати місце порушення економічних інтересів держави, що полягають в заподіянні шкоди відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради внаслідок надмірних виплат коштів бюджетною установою у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_7 начальником відділу освіти ОСОБА_6 Однак, жодної правової оцінки всупереч вимогам ст. 212 ЦП України вказаним доводам прокурора судом першої інстанції надано не було.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що в прокурора маються повноваження для представництва ним інтересів держави у суді, а не лише позивачем самостійно.

Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо стягнення коштів з відповідача, колегія суддів виходить з насупного.

Встановлено, що ОСОБА_7 12.09.1989 року прийнята на роботу до Канівської середньої школи № 4, яка в подальшому перейменована на Канівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 4 Канівської міської ради Черкаської області, 11.11.2008 року переведена на посаду вчителя української мови та літератури, а з 27.09.2010 року призначена на посаду заступника директора з виховної роботи, продовжуючи працювати на вищевказаній посаді вчителя цієї ж школи.

Наказом начальника відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради № 61-к від 01.06.2016 року її звільнено з роботи як таку, що не відповідає займаній посаді ( п.2 ст.40 КзпП України) з 02.06.2016 року ( а. с. 16).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20.10.2016 року вище вказаний наказ відділу освіти визнано незаконним та скасовано, а ОСОБА_7 поновлено на посаді заступника директора з виховної роботи Канівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 Канівської міської ради Черкаської області з 2 червня 2016 року ( а. с. 10 - 12).

У вказаному рішенні констатовано, що звільнення ОСОБА_7 із займаної посади заступника директора з виховної роботи Канівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 Канівської міської ради Черкаської області на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України відбулося незаконно, оскільки під час атестації відповідачем не було проведено системи заходів, спрямованої на всебічне комплексне оцінювання позивачки, її педагогічної діяльності, за якою визначається відповідність педагогічного працівника займаній посаді та рівень його кваліфікації. З матеріалів справи вбачається, що директор школи подала позитивну характеристику ОСОБА_7, як педагога та охарактеризувала її, як кваліфікованого спеціаліста. В атестаційному листі, складеному під час проведення атестації, будь-яких зауважень щодо звільненої особи, її освіти, рівня знань, повноти виконання посадових обов'язків не заявлялось. Із витягу з протоколу №3 засідання атестаційної комісії II рівня при відділі освіти Канівського міськвиконкому від 14 березня 2016 року, директор школи зазначила, що ОСОБА_7, як заступник директора з виховної роботи, задовільно справляється з покладеними на неї обов'язками. Інші докази, щодо невідповідності особи, посаді заступника директора з виховної роботи, матеріали справи не містять.

Згідно п. 6.3 наказу Міністерства освіти України від 06.10.2010 року № 930 «Про затвердження Типового положення про атестацію педагогічних працівників» у разі прийняття атестаційною комісією рішення про невідповідність педагогічного працівника займаній посаді керівником навчального чи іншого закладу або органу управління освітою може бути прийнято рішення про розірвання трудового договору з додержанням вимог законодавства про працю.

З огляду на викладене, звільнення працівника із займаної посади було правом начальника відділу освіти, а не її обов'язком. Проте, відповідачем ОСОБА_6 не було надану належну та повну оцінку наявності у сукупності підстав для вільнення ОСОБА_7

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Внаслідок скасування незаконного наказу про звільнення ОСОБА_7, на користь останньої з відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради стягнуто різницю за час виконання нижче оплачуваної роботи в сумі 9 095,04 грн., що підтверджується довідкою відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради про заробітну плату і інші доходи ОСОБА_7 № 114 від 23.05.2017 року та наказом відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради № 122-к від 27.10.2016 року ( а. с. 18, 19).

Таким чином, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 20.10.2016 року виконано в повній мірі.

Вказане свідчить про наявність причинно-наслідкового зв'язку між прийняттям начальником відділу освіти протиправного наказу про звільнення та стягненням із відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради коштів.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Колегія суддів приходить до висновку, що в силу вимог ст.ст. 134, 237 КЗпП України наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача коштів, виплачених відділом освіти виконавчого комітету Канівської міської ради ОСОБА_7 в якості різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача ОСОБА_6 про те, що не повинна відшкодовувати кошти, оскільки вона, як посадова особа, що очолює відділ освіти виконавчого комітету Канівської міської ради, не могла не прийняти до уваги подання директора школи Верби Т.А., яке стосувалось виявленої невідповідності ОСОБА_7 займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та рішення атестаційної комісії II рівня відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради. Дане твердження не узгоджується з висновками викладеними в рішенні Апеляційного суду Черкаської області від 20.10.2016 року та наказом Міністерства освіти України від 06.10.2010 року № 930 «Про затвердження Типового положення про атестацію педагогічних працівників»

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи з неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задовольняє. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2017 року у даній цивільній справі скасовує та ухвалює нову постанову.

Позовні вимоги заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради про стягнення коштів задовольняє, стягує з ОСОБА_6 на користь відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради кошти виплачені ОСОБА_7 на виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 20 жовтня 2016 року в сумі 9095 грн. 04 коп.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь прокуратури Черкаської області судові витрати в сумі 3360 грн., які складаються з оплати судового збору при поданні позову до суду першої інстанції та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області - задовольнити .

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ОСОБА_6 про стягнення коштів скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради (вул. Шевченка, 49, м. Канів Черкаської області, ) кошти виплачені ОСОБА_7 на виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 20 жовтня 2016 року в сумі 9095 грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь прокуратури Черкаської області (, р/р 3751 в Державній казначейській службі України у м. Київ, МФО 820172) судові витрати в сумі 3360 грн.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено ¬¬¬07 лютого 2018 року.

Судді

Пономаренко В.В.

Сіренко Ю. В.

Ювшин В. І.