Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 464/8852/15

провадження № 61-5572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,

представник відповідача - Гнатишко Олег Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Сихівського районного суду м. Львова у складі судді Теслюка Д.Ю. від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі суддів Монастирецького Д. І., Кабаля І. І., Струс Л. Б. від 16 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача 10 тис. грн та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі наказу Управління МВС України на Львівській залізниці від 11 грудня 2017 року № 4950 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 18 березня 2015 року уклав з відповідачем договір добровільного страхування непередбачених фінансових затрат № DNH0JL-152I2XR, предметом якого був майновий інтерес із страхуванням на випадок фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи. Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов'язувався у разі настання страхового випадку, передбаченого пунктом 5.3 договору страхування, а саме, втрати ним постійного місця роботи внаслідок розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу), у випадку скорочення чисельності або штату працівників виплатити йому страхову суму в розмірі 10 тис. грн, а він зобов'язувався сплачувати щомісячні регулярні платежі на рахунок страховика. На підставі наказу Управління МВС України на Львівській залізниці від 03 вересня 2015 року № 70 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ з 03 вересня 2015 року у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік через скорочення штатів. У зв'язку із наведеним, він направив відповідачу пакет документів щодо виплати страхового відшкодування, проте отримав відповідь від 22 вересня 2015 року про відмову у виплаті, з посиланням на те, що стаття звільнення, яка вказана у трудовій книжці, не є підставою для виплати страхового відшкодування. Позивач вважає таку відмову неправомірною та просить стягнути суму страхового відшкодування, а також судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 487 грн 20 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 200 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах») на користь ОСОБА_1 10 тис. грн страхового відшкодування та 1 487 грн 20 коп. судових витрат. У решті позову відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» має сплатити позивачу суму страхового відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування та Закону України «Про страхування». Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1 тис. грн, суд першої інстанції керувався статтею 84 ЦПК України (чинної на час розгляду справи).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Інгосстрах» відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками місцевого суду, зазначив про те, що відмова відповідача у виплаті позивачу страхового відшкодування є неправомірною, отже відповідач має сплатити на користь позивача суму страхового відшкодування.

У червні 2016 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року в частині задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що у страхової компанії відсутні підстави для виплати позивачу страхового відшкодування, оскільки з наданого останнім витягу наказу від 03 вересня 2015 року № 70 о/с та виписки з трудової книжки не вбачається передбачена пунктом 5.2 договору страхування підстава звільнення - розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки порядок проходження служби регулюється Законом України «Про міліцію» та Положенням «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», тобто проходження служби здійснюється не на підставі трудового договору. Разом із тим суди, стягнувши з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про допущення представника позивача до участі у справі ухвалою суду, як особи, що надає правову допомогу, а також зазначені витрати не підтверджені відповідними документами.

Статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення в частині відмови в позові до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 11 грудня 2007 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, а саме Управління МВС України на Львівській залізниці на підставі наказу від 11 грудня 2007 року № 495 о/с (а.с. 41).

18 березня 2015 року позивач уклав з відповідачем договір добровільного страхування непередбачених фінансових затрат, предметом якого був майновий інтерес із страхування на випадок фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи.

Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Наказом від 03 вересня 2015 року № 70 о/с по особовому складу голови ліквідаційної комісії Підгаєцького В. В., позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом «г» статті 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Підставою звільнення слугували: наказ МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції», наказ УМВС України на Львівській залізниці від 03 липня 2015 року № 43 о/с «Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці», телеграма МВС України від 20 липня 2015 року № 27590/ТХ (витяг з наказу - а.с. 6).

У трудовій книжці ОСОБА_1 внесені відповідні записи про прийняття останнього на службу та звільнення з такої (а.с. 5).

Після звільнення позивач 10 вересня 2015 року звернувся до відповідача з вимогою виплатити страхове відшкодування, проте йому було відмовлено листом від 22 вересня 2015 року, у зв'язку із тим, що стаття звільнення, що вказана у трудовій книжці, а пункт «г» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, не є підставою для виплати страхового відшкодування. За умовами вищезазначеного договору страхування страховим випадком визнавався випадок звільнення за скороченням чисельності штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, які врегульовані Законом України «Про страхування» та ЦК України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про страхування» предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Статтею 5 вищевказаного договору добровільного страхування передбачено, що страховим випадком розуміється втрата постійного місця роботи. Втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, вищевказаний договір страхування між сторонами було укладено з метою захисту майнового інтересу в разі настання певної події, яка обумовлена умовами цього договору страхування, тобто здійснення страховиком страхової виплати в разі настання страхового випадку за ризиками, визначеними договором страхування.

Так, суди, встановивши, що позивача було звільнено з роботи на підставі пункту «г» статті (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначена подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування (стаття 5 договору), який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався, дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування.

Доводи ПрАТ «СК «Інгосстрах» про те, що страховим випадком за договором страхування визнавався випадок звільнення за скороченням чисельності штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ та його подальше звільнення регулюється спеціальним законодавством, а норми КЗпП України на ці правовідносини не поширюється, не заслуговують на увагу, оскільки положення спірного договору не містять вказівки на те, що звільнення страхувальника мало відбутись саме за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 1 тис. грн з тих підстав, що останнім не доведено участь його представника як фахівця у галузі права, з огляду на таке.

Статтею 84 ЦПК України (чинної на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, витягом з договору про надання адвокатських послуг в цивільному процесі, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 1 200 грн та розрахунком гонорару. Також участь адвоката у судових засіданням підтверджується, зокрема журналами судових засідань (20 листопада 2015 року, 10 грудня 2015 року та 21 грудня 2015 року). Тому суд на підставі положень статті 88 ЦПК (в редакції, чинній на момент розгляду справи) обґрунтовано стягнув такі витрати на користь позивача.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення суми страхового відшкодування та відшкодування витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило