Справа № 464/5591/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/783/6128/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року позовну заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів та зобов'язання вчинити дії - залишено без руху, надано строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали суду, для усунення недоліків заяви.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати в частині визначення розміру судових витрат та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті. Зазначає, що судом не прийнято до уваги ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як підставу звільнення від сплати судового збору.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що відповідач повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представника суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що суд, посилаючись, зокрема, на ч.5 ст. 119 ЦПК України, ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позицію викладену у рішення Верховного Суду України № 6-1121цс16 від 30.11.2016 року та залишаючи позовну заяву без руху, - виходив з того, що позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити ОСОБА_2 відшкодування за вкладом, розміщеним в ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 у частці, визначеній згідно ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 25.02.2015р. у справі за № 446/492/14-ц. Однак подана представником позивача позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК Закону України «Про судовий збір», оскільки позивачем, в супереч вимогам ч.5 ст.119 ЦПК України, при подачі позову не додано оригіналу документу (квитанції чи платіжного доручення), що засвідчує сплату судового збору. При цьому, позивач не звільнений від сплати судового збору, у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі наступного. Так, перелік підстав для звільнення від сплати судового збору та пільг щодо його сплати чітко визначено статтями 3, 5 Закону України «Про судовий збір». З 1 вересня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року №484-VIII. Вказаний закон значно змінив положення Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI. Цим Законом внесені зміни до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI. Частина 3 ст.22 Закону України «Про захист справ споживачів», як підстава звільнення від сплати судового збору, не приймається судом до уваги, оскільки з урахуванням змін внесених до Закону України «Про судовий збір», статтю 5 викладено в іншій редакції, якою не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічна позиція викладена у рішення Верховного Суду України № 6-1121цс16 від 30.11.2016, зокрема вказано, що положення ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» суперечить положенням ст.5 Закону України «Про судовий збір», які прийняті пізніше та які є спеціальними щодо вирішення питання наявності пільг щодо сплати судового збору, внаслідок чого ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» застосована бути не може. Враховуючи наведене, суд вважав, що позовну заяву слід залишити без руху та відповідно надати позивачу строк для усунення недоліків такої, шляхом сплати судового збору в порядку та розмірах визначених Законом України «Про судовий збір» з подальшим долученням оригіналу платіжного документу до матеріалів позову.

Колегія суддів вважає, вказані висновки такими, що не відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 в інтересах якої діяла представник - адвокат ОСОБА_3 звернулася в суд із вимогою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів та зобов'язання Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити ОСОБА_2 відшкодування за вкладом, розміщеним в ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 у частці, визначеній згідно ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 25.02.2015р. у справі за № 446/492/14-ц.

Дійсно, як правильно вказано судом першої інстанції з 1 вересня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року №484-VIII. Згідно вказаного закону редакцію п. 7 ч.1 ст. 5 Закону змінено та відповідно «споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав», як категорія, яка була відповідно до попередньої редакції закону звільнена від сплати судового збору виключена із вказаної статті осіб, що звільнені від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Однак, слід вказати, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Редакція даної статті не змінена та залишена без змін і на даний час.

Відповідно ситуація щодо необхідності сплати судового збору, що склалася, зважаючи, також, і на правову позицію Верховного Суду України викладену у Постанові, на яку посилався суд першої інстанції при залишенні позову без руху № 6-1121цс16 від 30.11.2016 року, - не є однозначною.

Зважаючи на вказане суду слід було б зважити і на загальновизнані принципи, які підлягають до застосування і судами України та більш детально вказують на завдання, цілі судочинства та можливості вирішення тієї чи іншої неоднозначної ситуації, що виникла з додержанням прав людини, зокрема, і при здійсненні правосуддя. Зокрема, йдеться про принципи верховенства права та окремі елементи цього широкого принципу, такі як законність та «право на суд» (доступ до суду). Про такі йдеться, зокрема, в ст.ст. 3, 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та у рішеннях Європейського Суду з прав людини при тлумаченні її положень.

Застосовуючи вказані принципи колегія суддів зважає на те, що суд першої інстанції повинен був звернути увагу на таке.

Дійсно спеціальний закон щодо сплати судового збору не вказує про споживача як категорію особи, яка звільняється від сплати судового збору при поданні позову. Однак, у даних правовідносинах застосовна та діє і інша спеціальна норма, а саме згадана стаття 22 ч.3 Закону України «Про захист прав споживачів», яка поширюється на правовідносини, що виникають при вирішенні питань про захист прав споживачів.

При конкуренції двох спеціальних нормативно правових актів, які застосовні у даній ситуації слід зважити на те, що норма, за якою споживач звільнений від сплати судового збору є чинною та діючою. Дія такої не зупинена, не відмінена та не скасована, а тому така підлягає застосуванню.

Тому особа, звертаючись до суду в порядку передбаченому згаданим законом цілком обґрунтовано передбачає можливість застосування до неї вказаної норми, яка діє на час її звернення до суду.

Враховуючи вказане, виключення із ст. 5 Закону України «Про судовий збір» «споживача» як категорію осіб, які звільнені від сплати судового збору за розгляд справи у судах усіх інстанцій слід вважати не припинило дію вказаної норми Закону України «Про захист прав споживачів», яка продовжує діяти та повинна застосовуватись при вирішенні питань про необхідність сплати судового збору.

Крім цього, про вирішення саме у такий спосіб даної ситуації та безпідставність вимоги про сплату позивачу у даному випадку судового збору з наведених судом першої інстанції підстав свідчать і правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України №6-185цс17 від 6 вересня 2017 року та №6-916цс17 від 11 жовтня 2017 року, за якими Верховний суд відійшов фактично від своєї попередньої правової позиції, на яку посилався і суд першої інстанції. Зі змісту таких, зокрема, вбачається: «Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Разом з тим застосовувати частину третю статті 22 цього Закону обов'язково слід у системному зв'язку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об'єкта справляння судового збору та правило врегулювання темпоральної колізії, відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше. Отже, споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті 22 Закону «Про захист прав споживачів», звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, але має обов'язок щодо сплати судового збору при вчиненні відповідних дій в інших судових інстанціях та у Верховному Суді України. Оскільки споживач не звільняється від сплати судового збору за подання до суду інших документів як окремих об'єктів справляння судового збору, зокрема апеляційної, касаційної скарг, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України, то у таких випадках він зобов'язаний сплатити судовий збір».

Також, із змісту п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вбачається таке: оскільки стаття 5 Закону № 3674-VI не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 14 Закону України від 01 грудня 1994 року № 226/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду", статтею 22 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статтею 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Тобто суд, зважаючи на вказане, у ситуації, що виникла зваживши на діючу норму закону наяку посилалася і позивач, - повинен був застосувати таку норму, враховуючи, також, і принцип тлумачення сумнівів у питанні доступу до правосуддя на користь наданні особі, що звертається такого доступу.

Зважаючи на вказане, слід вважати доводи апеляційної скарги підставними, з правильним посиланням і на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав з цього питання та такими, що свідчать про необхідність скасування оскаржуваної ухвали.

Тому, апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з помилковим тлумаченням та застосуванням норм закону та без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення, - слід скасувати, а справу слід направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, що повинно бути вирішене із суворим дотриманням вимог закону, при тлумаченні якого слід дотримуватись згаданих принципів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п. 6, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року - скасувати.

Справу направити до Сихівського районного суду м. Львова для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк