Справа № 369/2644/17 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/923/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 20 20.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2018 року м. Київ

справа № 369/2644/17

провадження № 22ц/780/923/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року у складі судді Пінкевич Н.С., повний текст складено 29.12.2017р.

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про визнання договорів недійсними та зобов'язання вчинити дії, мотивуючи тим, що вона була власником житлового будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1. Через похилий вік та незадовільний стан здоров'я потребує сторонньої допомоги по господарству та догляду і у 2015 році до неї для ціх цілей переїхала жити ОСОБА_5 та певний час вправно виконувала свої обов'язки. У них склались довірливі відносини, тому вона видала довіреність на її ім'я, склала заповіт на ім'я ОСОБА_5, яким заповідала їй земельні ділянки. При розгляді справи у квітні 2017 року позивачка подала заяву про зміну підстави позову обґрунтовуючи тим, що у грудні 2016 року відповідачка звернулась до неї з пропозицією укладення між ними договору довічного утримання для чого звернутись до нотаріуса. В приміщенні нотаріальної контори вона підписала, на її думку, саме договори довічного утримання з відповідачкою. Всі підписані документи після нотаріуса ОСОБА_5 забрала собі. А нотаріус не роз'яснив їй суті договору, який вона укладала і підписувала, в протилежному випадку вона не погодилась на підписання такого договору оскільки спірний житловий будинок є єдиним її житлом для проживання, після укладення спірного правочину і по сьогоднішній день вона проживає в ньому та користується земельними ділянками, що підтверджує відсутність фактичного передання речі. Остаточно просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; договори дарування земельних ділянок, які знаходяться у АДРЕСА_2, площею 0,0360 га, площею 0,0518 га, площею 0,2500 га. Зобов'язати Першу Київську обласну державну нотаріальну контору, здійснити всі необхідні дії щодо скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що відповідачка крім допомоги по господарству також допомагала їй в оформленні документів про право власності на її нерухоме майно. Через наявність довірливих відносин, вона погодилась на укладення договору довічного утримання та у нотаріуса нічого не читала, а просто підписала. Всі оригінали договорів знаходяться у неї, після підписання договорів відповідачка не вчиняла жодних дій щодо її виселення. Але розірвати договори не виявила бажання. Вважає, що помилилась укладаючи дані договору, а відповідачка навмисно ввела її в оману. Просили задовольнити позов на підставах та обставинах, вказаних в заяві про зміну підстави позову.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що батьки відповідачки та позивачка довгі роки товаришували, в їх родині любили та підтримували позивачку. Остання десь 2015 році сама запропонувала пожити з нею, доглядати за нею. На що вона погодилась та переїхала до неї, доглядала коли проживали разом, купувала різні речі, продукти харчуванні, оплачувала ліки, тощо. У подальшому ОСОБА_4 сама запропонувала укласти договори дарування нерухомого майна, але потрібно було привести документи відповідно до вимог закону. На підставі виданої довіреності вона цим займалась та витрачала на це власні кошти. Після отримання всіх документів, вони пішли до нотаріуса, який пояснив що саме вони будуть укладати та дав перечитати проект перед підписанням договору. Жодних зауважень позивачка не висловила. Лише наприкінці січня 2017 року ОСОБА_4 почала висловлювати перші зауваження щодо вчинених правочинів. За час спільного проживання, ні вона, ні позивачка не обговорювали можливості укладення договору довічного утримання. Жодних дій щодо виселення або іншим чином позбавлення права користування будинком або земельними ділянками позивачку вона не вчиняла. Після укладення договорів вони проживали в цьому будинку, вона допомагала обробляти город. Вважали, що такі дії позивачки вчинені під впливом сторонніх осіб, зацікавлених спірним майном, тому просили відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні був допитаний у якості свідка державний нотаріус Грисюк О.В. Суду показала, що перший раз до неї звернулись сторони по справі за консультацією щодо укладення в подальшому договорів дарування нерухомого майна. Після отримання всіх необхідних документів, вони прийшли вже для укладення договорів дарування. Після підготовки проектів договорів та роз'яснення сторонам норм і суті укладених правочинів, вона надала їх на вичитку як ОСОБА_5, так і ОСОБА_4 Жодних зауважень при цьому ніхто не висловив. При спілкуванні між собою, бачила, що між сторонами склались гарні відносини, вони жартували. Сам по собі процес укладення договорів та реєстрація права власності тривав більше трьох годин, тому кожна особа мала достатньо часу для вивчення, уточнення, зауваження будь-яких умов. Вказала, що вимоги Інструкції нею були дотримані повністю.

Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 07 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням позивачка подала апеляційну скаргу посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставини справи. Зазначила, що була введена в оману відповідачкою, оскільки маючи проблеми зі слухом, не могла чути повністю того, що зачитувала нотаріус, а оскільки попередня домовленість з ОСОБА_5 була саме про договір довічного утримання вважала що підписала саме його. Після підпису всіх документів помічник нотаріуса повідомила її, що вона зробила велику помилку, що підписала документи і після повернення додому попросила відповідачку скасувати оформлені договори, але відповідачка оформила право власності на своє ім'я, тому просила скасувати рішення суду та постановити нове, яким єє позов задовольнити.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначила, що цей позов це справа рук третіх осіб, а не самої ОСОБА_4, оскільки весь час вони знаходились в добрих стосунках з позивачкою. ОСОБА_4 сама надала їй довіреність на оформлення усієї документації як по будинку так і по земельним ділянкам, оскільки вони були втрачені, з метою в подальшому оформити договори дарування, вона самостійно на маршрутках їздила до нотаріуса який оформляв і довіреність і заповіт, без примусу. Зазначене було підтверджено і показами нотаріуса. Вважає, що суд прийняв обґрунтоване, законне рішення, а тому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення суду без змін.

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтримали скаргу, просили її задовольнити.

Відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні скарги з підстав зазначених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним договору дарування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, договори дарування двох земельних ділянок, які знаходяться у АДРЕСА_2, площею 0,0360 га, площею 0,0518 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та договір дарування земельної ділянки площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які посвідчені і зареєстровані 02 грудня 2016 року нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної конторою Грисюк О.В.

Крім того, з пояснень сторін судом встановлено, що родина відповідачки ОСОБА_5 товаришувала з позивачкою ОСОБА_4 За обопільною домовленістю ОСОБА_5 переїхала проживати до ОСОБА_4, допомагала у веденні домашнього господарства, між сторонами склались теплі та довірливі відносини. Для належного оформлення документів на нерухоме майно ОСОБА_4 видала на ім'я ОСОБА_5 довіреність, склала на її користь заповіт. Після укладення правочинів, ОСОБА_5 проживала в будинку, обробляла земельну ділянку. Дані обставини також підтверджуються допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, наданою суду копією довіреності, наявністю заповітів.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

У відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Оскільки, матеріали справи свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_4 під час укладання договорів дарування було спрямовано на настання правових наслідків, характерних для даного виду правочину, а саме договору дарування, суд, першої інстанції, відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України дав належну оцінку наданим доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відповідність договорів дарування вимогам ст. 203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що оформивши такі договори вона фактично залишилась без житла, не заслуговують на увагу, оскільки право колишнього власника на проживання у подарованому ним будинку залежить від домовленості між дарувальником та обдарованим. Суд першої інстанції перевірив ці доводи позивачки і встановив, що сторони проживали та користувались разом спірним будинком як до укладення оспорюваних правочинів, так і після того, оскільки за домовленістю між сторонами позивачка залишається проживати та користуватись подарованим майном.

Колегія суддів перевірила також доводи позивачки про її стан здоров'я, враховуючи її особисті пояснення в суді апеляційної інстанції, посилання на обставини які були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні були дотримані норми матеріального і процесуального права, тому вважає що доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389 ЦПК України, Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : І.В.Іванова

Судді :

О.І.Сліпченко

В.В. Гуль