Номер провадження: 22-ц/785/257/18
Номер справи місцевого суду: 505/572/17
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В.П.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання, за апеляційною скаргою Одеського державного університету внутрішніх справ на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року Одеський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОДУВС витрати на навчання в сумі 44693,48 грн., а також вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 №565-ХІІ «Про міліцію», ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2007 по 13.11.2013 роки.

У 2007 році ОСОБА_2 був зарахований курсантом Одеського юридичного інституту Харківського національного університету внутрішніх справ, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання відповідно до наказу від 15.08.2007 №135 о/с.

Наказом МВС України від 17.03.2008 №113 «Про реорганізацію вищих навчальних закладів МВС України» Одеський юридичний інститут Харківського національного університету внутрішніх справ реорганізовано в Одеський державний університет внутрішніх справ.

Відповідач закінчив Університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області відповідно до наказу Університету від 25.06.2011 №102 о/с.

Згідно наказу ГУМВС України в Одеській області №615 о/с від 13.11.2013 року ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію).

Про звільнення молодого фахівця ОСОБА_2 Університет дізнався в 2016 році.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про міліцію», особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову ОДУВС відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку Одеський державний університет внутрішніх справ. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 15.08.2007 року, згідно наказу №135 о/с ОСОБА_2 був зарахований курсантом до Одеського юридичного інституту Харківського національного університету внутрішніх справ і був поставлена на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання та йому було присвоєно звання «рядовий міліції».

Наказом МВС України від 17.03.2008 року №113 «Про реорганізацію вищих навчальних закладів МВС України» Одеський юридичний інститут Харківського національного університету внутрішніх справ реорганізовано в Одеський державний університет внутрішніх справ.

17.09.2010 року між відповідачем і Одеським державним університетом внутрішніх справ, був укладений Договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ, предметом договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за напрямком підготовки «Право».

Відповідач закінчив Університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області відповідно до наказу Університету №102 о/с.

Згідно наказу ГУМВС України в Одеській області №615 о/с від 13.11.2013 року ОСОБА_2 був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію).

Відповідно розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_2 у ОДУВС відповідно до Постанови КМ України від 01.03.2007 року №313 за період з 15.08.2007 року по 25.06.2011 року становлять 44693,48 грн., з яких: грошове забезпечення - 11606,86 грн., нарахування на заробітну плату - 2614,07 грн., речове забезпечення - 1767,75 грн., харчування - 17702,32 грн., комунальні послуги - 11002,48 грн.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач звільнився із служби протягом трьох років після закінчення університету за дискредитацією, повинен відшкодувати витрати, пов'язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313 «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України», яка була чинна на час виникнення правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Порядку, визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: 1) дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (далі - навчальний заклад) у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; 2) відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Аналогічні підстави відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких здійснювалось за державним замовленням, зазначені і в п. 3 Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженому наказом МВС України №150 від 14 травня 2007 року, який був чинним на час виникнення правовідносин.

Згідно із ст. 3 Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України та особою.

Відповідно до п. 2.3.6 Договору про підготовку фахівця, передбачено відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору.

Таким чином, відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі має місце за наявності підстав, передбачених п. 3 Договору про підготовку фахівця, а саме: 1) при достроковому розірванні Договору про підготовку фахівця в зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; 2) відмова від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Доказів того, що відповідач відмовлявся від проходження служби матеріали справи не містять. Більш того він був звільнений саме з ініціативи роботодавця, а не за власним бажанням. Згідно ПКМ України №313 від 01.03.2007 року (в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин) не передбачались підстави для відшкодування витрат за навчання у зв'язку зі звільненням зі служби за ініціативи роботодавця,.

Крім того, на час укладення Договору про підготовку фахівця, ст. 18 Закону України «Про міліцію» не містила вимог щодо обов'язку відшкодування будь-яких витрат на навчання.

Постановою Кабінету Міністрів України №66 від 08.02.2012 року до п. 1 Порядку №313 були внесені зміни, згідно яких пункт 1 Порядку був доповнений додатковою підставою для застосування передбаченого Порядком механізму відшкодування витрат, а саме: у разі звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Наказом МВС України від 21.03.2012 року №221 були також внесені зміни до наказу МВС України від 14.05.07 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України». Згідно зазначених змін Типовий договір був доповнений в частині підстав відшкодування фактичних витрат на підготовку, а саме п. 3.3., яким передбачено звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального за кладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Згідно п.п. 7.1 Договору про підготовку фахівця від 17.09.2010 року, зміни та доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткових договорів відповідно до чинного законодавства України.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази щодо укладання між сторонами додаткових угод до Договору про підготовку фахівця в частині збільшення підстав для відшкодування витрат на підготовку фахівця.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Як на підставу задоволення скарги, апелянт посилається на не врахування судом першої інстанції підстав звільнення ОСОБА_2, яке сталось саме в результаті проступків ОСОБА_2 (дискредитація), а не власне бажання роботодавця. Проте, зазначені доводи скарги є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Посилання апелянта на п. 2.3.6 договору про підготовку фахівця в ОДУВС від 17.09.2010 року (а.с.30) не можуть прийматись до уваги, оскільки п.7.4 зазначено строк дії цього договору 01.08.2011 року.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОДУВС. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, судова колегія,

постановила:

Апеляційну скаргу Одеського державного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 22 лютого 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець