АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1888/17 Номер провадження 22-ц/786/351/18Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Руслана Вікторовича про визнання недійсним спадкового договору,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Руслана Вікторовича про визнання недійсним спадкового договору від 25 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального прав та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.07.2013 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини будинковолодіння по вул. Лисичанській, 22 в м. Миргороді.

Згідно спадкового договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В., набувач ОСОБА_3 зобов'язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача - ОСОБА_2, і в разі його смерті набуває право власності на майно, що є особистою приватною власністю відчужувача і складається з 1/2 частки вищезазначеного будинковолодіння

Умовами спадкового договору сторони передбачили, що на ОСОБА_3 покладаються такі обов'язки: надавати відчужувачу довічне забезпечення в натурі у вигляді проживання у зазначеній частині будинковолодіння; поховати відчужувача у разі його смерті.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказував, що при укладенні спадкового договору він допустився помилки, оскільки вважав, що сторони підписали договір довічного утримання, а не спадковий договір, умовами якого не передбачено обов'язку здійснювати догляд за ним, в зв'язку з чим просив визнати недійсним останній.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору сторонами були дотримані вимоги, визначені статтями 1302-1305 ЦК України, позивачем не доведено факту укладення договору під впливом помилки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є батьком відповідача ОСОБА_3

В силу своїх сімейних конфліктів сторони не спілкувались більше 25 років, відновивши своє спілкування за ініціативою позивача лише весною 2013 року.

Сам ОСОБА_2 проживав одиноко, його донька ОСОБА_3 на той час мала постійне місце проживання в м. Славяносербськ, Луганської області. В подальшому, остання як внутрішньопереміщена особа із зони АТО переїхала до с. Чорнухи, Полтавської області, де винаймає житло спільно з своєю матір'ю, першою дружиною позивача.

25.07.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В.

З вказаного договору вбачається, що відчужувач та набувач склали цей договір, будучи попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного.

За змістом статей 1302 - 1305 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Пунктом 28 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 роз'яснено, що спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З урахуванням положень ст. 179 ЦПК України, в редакції 2004 року, предметом доказування по даній справі є факт укладання спадкового договору позивачем під впливом помилки щодо самої правової природи договору в частині прав та обов'язків сторін, зокрема щодо обов'язків набувача по відношенню до нього як власника нерухомого майна.

Так, позивач стверджує, що укладаючи договір він мав на увазі укладання договору довічного утримання, за яким донька повинна була здійснювати постійний догляд та забезпечувати всім необхідним.

Відхиляючи вказані твердження позивача як необґрунтовані, суд першої інстанції вірно зауважив, що позивачем не надано жодного належного доказу, який би доводив наявність в діях позивача помилки щодо природи правочину при укладанні саме спадкового договору, його умови були попередньо узгодженні сторонами, відповідали їх волі та дійсним намірам. Перед укладанням договору, приватним нотаріусом було проведено попередню співбесіду як з відчужувачем, так і набувачем та виявлено їх обопільне бажання скласти договір саме в такій редакції.

Крім того, укладанню вказаного договору передувала видана 16.07.2013 р. ОСОБА_2 на ім'я своєї доньки ОСОБА_3 довіреність представляти його інтереси в органах БТІ, реєстраційних та інших державних органах в питань, пов'язаних з реєстрацією права власності відносно ? частини будинку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаної довіреності, відповідач зареєструвала в Реєстраційній службі Миргородського МУЮ в Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на ім'я ОСОБА_2 вказане будинковолодіння.

Одночасно, матеріалами справи доводиться та не заперечується позивачем те, що саме відповідач протягом 2013-2016 р.р. надавала батькові матеріальну допомогу, вирішувала його побутові проблеми, займалась ремонтом будинку.

Так, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідач за власний рахунок на підставі укладеного договору від 21.02.2015 р. облаштувала спірний будинок склопакетними виробами, для поліпшення умов проживання позивача проводила внутрішні ремонті роботи, для чого нею придбавались різноманітні будівельні матеріали, в жовтні 2015 р. з територіальним центром соціального обслуговування оформила договір прокату та отримала для батька інвалідний візок.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Зокрема, відхиляються колегією суддів посилання апелянта на те, що в ході розгляду справи ним доведено порушення умовами спадкового договору його прав як відчужувача нерухомого майна.

Так, колегією суддів зауважує, що за змістом ст.1305 ЦК України сторони спадкового договору можуть, а не зобов'язані, передбачити певні зобов'язання для набувача вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Виходячи з принципу свободи договору, сторони при укладанні спірного договору, з урахуванням того, що донька власника будинку ОСОБА_3 проживала в значній віддаленості від батька, мала постійне місце проживання, свою сім'ю та роботу, погодили взаємні права та обов'язки без посилання на те, що вона зобов'язується здійснювати постійний догляд за батьком.

Між тим, не дивлячись на те, що умовами спадкового договору не було встановлено обов'язків по догляду та забезпечення всім необхідним самого відчужувача, саме відповідачем протягом 2013-2016 р.р. надавалась така допомога позивачу, забезпечувались поліпшення його житлових та побутових умов, а відтак останній і не оспорював спадковий договір в судовому порядку.

Посилання апелянта на незадовільний стан його здоров'я, що призвело до помилки під час укладення спірного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини не доведені жодними належними доказами, питання щодо проведення відповідної судової експертизи останнім не ініціювалось.

Натомість з показів допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що позивач самостійно виконував роботу по господарству, мав коня, сам себе обслуговував.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розгляду заява представника позивача ОСОБА_5 про повернення помилково сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги.

Так при подачі апеляційної скарги позивачем ОСОБА_2 було особисто сплачено 704 грн. судового збору 06.12.2017 року, і в цей же день його представником ОСОБА_6 також повторно було сплачено 704 грн. згідно квитанції №0.0.909576578.1.

Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Встановивши, що судовий збір сплачено особою помилково, суд ухвалою відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, вирішує питання про повернення помилково сплаченого судового збору.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_5 про повернення сплаченого ним судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про повернення помилково сплаченого судового збору задовольнити.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області повернути ОСОБА_5 помилково сплачений судовий збір в сумі 704 грн., згідно квитанції №0.0.909576578.1 від 06.12.2017 року.

Оригінал квитанції №0.0.909576578.1 від 06.12.2017 року вилучити з матеріалів справи та направити ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О.І. Обідіна