Справа № 634/1091/17
Провадження № 2/634/60/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2018 Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:

головуючого(ої)-судді: НестеренкоО.С.

за участю секретаря судового засідання:Дороніної Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, зазначивши, що 12.07.2017 року рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області шлюб між нею та відповідачем по справі було розірвано. 20 вересня 2017 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 та переїхала проживати за адресою: АДРЕСА_1. Малолітня донька, ОСОБА_5, стала ходити до школи, у смт Котельва виникла необхідність бути знятою з реєстрації в смт Сахновщина Харківської області та зареєструватися в м.Котельва Полтавської області, але не має змоги зараєструвати дитину за місцем її мешкання, оскільки відсутня письмова згода батька ОСОБА_3. Отримати письмову згоду ОСОБА_3 неможливо, оскільки, місце перебування його невідоме, зв»язку з ним не підтримують, життям дитини не цікавиться. Тому, позивачка просить визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5, за місцем фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_1.

Позивачка в судове засідання з'явилася, не з»явилася, надала до суду письмову заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з»явився , причини не явки до суду не повідомив, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується судовим викликом, який було розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада».

ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, надав до суду письмову заяву згідно якої дійсно дає згоду на реєстрацію в його домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, його дружині ОСОБА_2, а також, на реєстрацію - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2017 року рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

З 20.09.2017 року ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 та проживає за місцем реєстрації її чоловіка, а саме в АДРЕСА_1, разом з своєю малолітньою дитиною - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час дитина навчається у 4-Б класі Котелевської гімназії №1 ім.С.А.Ковпака, що підтверджується довідкою вищезазначеного навчального закладу від 21.12.2017 року. На теперішній час виникла необхідність про реєстрацію місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5, але письмової згоди батька дитини не має., оскільки зв»язку з ним не підтримують, місце знаходження його не відоме.

Проживання дочки разом із матір»ю відповідає інтересам дитини, оскільки вона має постійне місце роботи, стабільний самостійний дохід, а тому може створити необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Також, чоловік позивачки, ОСОБА_4 має власне житло будинок, у якому створено необхідні умови для виховання дитини. Який не заперечує про реєстрацю в його домоволодінні малолітньої ОСОБА_5

Відповідач не може дати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може створити нормальні, безпечні для здоров'я дитини умови проживання. Дитина потребує материнської любові, піклування та уваги. Беручи до уваги малолітній вік дитини, а відповідач не цікавиться життям та розвитком дитини, зв»язку з нею не підтримує, тому такі дії відповідача можуть у подальшому негативно вплинути на її розвиток.

За приписами ст. 7 Сімейного кодексу України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір може ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини,незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи положення ч.1ст.3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 9 Декларації Прав Дитини передбачено «Дитина має бути захищена від усіх форм недбалого ставлення»

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно принципу 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Суд врахувавши ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, вважає, що позовна вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити та встановити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір"ю, оскільки в даний час дитина мешкає з матір"ю, мати займається вихованням та утриманням дитини, позитивно характеризується, у будинку створені належні умови для проживання дитини, дитина оточена увагою та турботою.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 4, 7, 9, 10, 12, 76, 81, 141, 244-245, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.19, 141 СК України-

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, за місцем фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Копія вірна.Суддя