АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/17555/16-ц

Провадження № 22-ц/787/102/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ковальчук Н.М.,

суддів - Хилевича С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Вихотень Я.В.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_1;

відповідач-позивач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року у складі судді Ковальова І.М., ухваленого в м. Рівне о 16 годині 25 хв., відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9) розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України вредакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» к справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики, що укладений 18 січня 2005 року на строк до 18 березня 2005 року.

Із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики укладеним безпроцентно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування позикою в розмірі 46 001,50 грн..

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики укладеним безпроцентно відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позичальником фактично не виконано зобовязання по поверненню суми позики, а тому позикодавець вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку суму процентів за користування позикою аж до повного виконання грошового зобовязання.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що судом при ухваленні рішення не було взято до уваги, що ним регулярно з літа 2016 року і по даний час сплачують платежі по основній сумі боргу. Заперечує розрахунок процентів та їх розмір, а також неправомірне прирівняння основної суми до курсу долара США та пояснює, що між сторонами договору позики не було жодної домовленості про сплату процентів. Зауважує, що з приводу стягнення процентів позивач уже звертався до суду і рішенням у справі № 569/6382/16-ц від 27.12.2016р. йому було відмовлено у задоволенні позову. Цим рішенням, зокрема, було встановлено, що жодних домовленостей про сплату процентів між сторонами не було. Вказує, що суд поклав у основу оскаржуваного рішення твердження позивача та розписки, проте копії цих розписок не доводять, що зобов'язання мало процентний характер, та крім того містять розбіжності щодо сум. Додає, що оригінали розписок, завдяки яким можливо було б встановити істину, жодного разу не були представлені позивачем. Зазначає також, що поза увагою суду лишились вимоги закону про обов'язкову письмову форму договору позики, яка фактично не була сторонами дотримана. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової суми в розмірі 46001,50 грн..

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Рішення суду першої інстанції в частині ухвалення зустрічного позову учасники справи не оскаржили.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18 січня 2005 рок між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики, відповідно до якого позичальник отримав у користування від позикодавця грошові кошти у розмірі 4000 доларів США на строк до 18 березня 2005 року.

У звязку з невиконанням умов договору позики, позикодавець звернувся з позовом до суду про стягнення боргу і рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року по цивільній справі №1715/274/12 поновлено пропущений строк позовної давності та стягнуто борг за договором позики із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 37665 грн. та судові витрати по справі. Рішення набрало законної сили 05.06.2012 року та Рівненським міським судом видано виконавчий лист від 12.07.2012 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача три проценти річних в сумі 3968 гривень 76 коп. за прострочення виконання рішення суду від 05.06.2012 року, а в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області 31 березня 2016 року рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року частково скасоване. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача 22 818 гривень 10 коп. інфляційних нарахувань на суму боргу 37 665 грн за договором позики та три проценти річних в розмірі 3 389 гривень 79 коп. на цю суму.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Крім того, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Разом з тим за положеннями частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Невиконання зобов'язань відповідно до умов договору протягом дії строку договору має правові наслідки, встановлені главою 51 ЦК України, зокрема у випадку невиконання грошового зобов'язання настає відповідальність, передбачена положеннями статті 625 цього Кодексу.

Увалюючи рішення про стягнення процентів за користування позикою, суд першої інстанції не врахував, що строк дії договору (кінцевий термін повернення позики) встановлено до 18 березня 2005 року, а тому відсутні підстави для застосування частини першої статті 1048 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 706 грн., а тому ці витрати слід покласти на ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 46 001 гривень 50 копійок скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 706 гривень

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Хилевич С.В.

Григоренко М.П.