Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 187/387/16-ц

провадження № 61-3571 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Єлизаветівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кравченко Світлана Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу територіальної громади села Єлизаветівка в особі Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2016 року у складі судді Соловйової І. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Григорченка Е. І., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (далі - Єлизаветівська сільрада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кравченко С. Ю., про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її двоюрідна сестра ОСОБА_5, яка за свого життя успадкувала земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,250 га та для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,3664 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими 19 грудня 2012 державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Астаховою О. С. Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті сестри, позивач отримала відмову з тих підстав, що ОСОБА_5 за життя не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки на своє ім'я.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на вищевказані земельні ділянки у порядку спадкування за законом.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пославшись на те, що за життя спадкодавцем не було здійснено державну реєстрацію земельних ділянок, а власником спадкового майна значиться її мати ОСОБА_7, тому нотаріус правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії з посвідчення спадкових прав.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га (свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 грудня 2012 року, видане державним нотаріусом Петриківської нотаріальної контори Астаховою О. С.) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,3664 га (свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 грудня 2012 року, видане державним нотаріусом Петриківської нотаріальної контори Астаховою&nbsp;О. С.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем підтверджено право власності спадкодавця на земельні ділянки, тому з метою забезпечення права на спадщину суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Єлизаветівської сільради відхилено, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано відсутністю підстав для скасування рішення місцевого суду, яке є законним та обґрунтованим. Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про доведеність заявлених позовних вимог та наявність підстав, передбачених статтями 1216-1218, 1220, 1225, 1265, 1268 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на вказані земельні ділянки у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

У жовтні 2016 року територіальною громадою села Єлизаветівка в особі Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що помилковими є висновки судів про те, що позивачем підтверджено право власності спадкодавця на земельні ділянки. Посилається на те, що витяги з державного реєстру прав власності на нерухоме майно та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не можуть бути належними доказами на підтвердження права власності покійної ОСОБА_5 на спірні земельні ділянки згідно з вимогами статті 58 ЦПК України. У звязку з цим, на думку заявника, при ухваленні рішення місцевий суд керувався припущеннями правомірності в непроведенні державної реєстрації прав на земельні ділянки покійної ОСОБА_5 Вважає, що судом застосовано закон, який не поширується на спірні правовідносини, та не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просить касаційну скаргу відхилити та залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права, зокрема статтю 1268 ЦК України та не порушено норм процесуального права; у повному обсязі з'ясовано всі фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору; надано належну оцінку всім доказам.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка доводиться позивачу ОСОБА_3 двоюрідною сестрою.

Після смерті ОСОБА_5 залишилася спадщина у вигляді земельних ділянок площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,3664 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Вказане майно ОСОБА_5 нікому не заповідала.

Звернувшись до нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки, позивач отримала відмову від 11 квітня 2016 року з тих підстав, що спадкодавцем не здійснено державної реєстрації права власності на земельні ділянки на своє ім'я.

Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кравченко С. Ю. від 11 травня 2016 року до нього в березні 2016 року зверталися ОСОБА_8, ОСОБА_9 - спадкоємці третього ступеня споріднення (двоюрідні сестра та брат померлої ОСОБА_5 М.) із заявами, що вони спадщину не прийняли та на неї не претендують, звертатись до суду з метою встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не мають наміру; спадкоємці першого та другого ступеня споріднення не зверталися. Крім того, 3 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна, зазначеного в заповіті; інших свідоцтв не видавалося.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 надала копії свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 19 грудня 2012 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Астаховою О. С., згідно з якими вищезазначені земельні ділянки перейшли ОСОБА_5 за законом від її матері ОСОБА_7, які у свою чергу належали останній на підставі державних актів на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, виданих 24 січня 2007 року Єлизаветівською сільською радою Петриківського району Дніпропетровської області.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з положеннями частини другої статті 328, статті 1265, частин другої, п'ятої статті 1268 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

За таких обставин правильним, законним та обгрунтованим є висновок суду про доведеність факту належності ОСОБА_5 на праві власності вищевказаних земельних ділянок, які перейшли їй у порядку спадкування за законом, хоча остання не встигла за свого життя належним чином зареєструвати право власності на вказані земельні ділянки. На підставі зібраних у справі доказів суд правильно вважав, що ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, а сама по собі відсутність реєстрації права власності не свідчить про втрату права на спірне майно.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зокрема, апеляційний суд обгрунтовано вважав безпідставними доводи апеляційної скарги Єлизаветівської сільради щодо відсутності перереєстрації спірних земельних ділянок із ОСОБА_7 на ОСОБА_5, у зв'язку з чим, на думку заявника, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_3 фактично не набули права власності на ці земельні ділянки в порядку спадкування, пославшись на те, що ці доводи суперечать як вимогам чинного законодавства про спадкування, а саме: частині другій статті 1220, частині першій статті 1225, частині п'ятій статті 1268, частині третій статті 1296 ЦК України, так і встановленим обставинам справи про те, що ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняла після ОСОБА_7 спадщину у вигляді цих земельних ділянок і їй видано свідоцтва про право на спадщину.

Також апеляційний суд правильно виходив із того, що стаття 1299 ЦК України дійсно передбачала державну реєстрацію права на спадщину, а саме: якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу); право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Однак, як правильно зауважив апеляційний суд, статтю 1299 ЦК України виключено на підставі Закону України від 4 липня 2013 року № 402-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні за змістом доводи касаційної скарги щодо непідтвердження права власності спадкодавця на спірні земельні ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що витяги з державного реєстру прав власності на нерухоме майно та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не можуть бути належними доказами на підтвердження права власності покійної ОСОБА_5 на спірні земельні ділянки згідно з вимогами статті 58 ЦПК України, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Підстави для висновків про те, що судом застосовано закон, який не поширується на спірні правовідносини, та не застосовано закон, який підлягав застосуванню, відсутні, оскільки, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. У зв'язку з цим безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо неврахування судом правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», враховуючи також вимоги статті 4 ЦК України щодо актів цивільного законодавства України.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу територіальної громади села Єлизаветівка в особі Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик