Номер провадження: 22-ц/785/2663/18
Номер справи місцевого суду: 2-6315/11
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4) на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.06.2016 року,

встановила :

03.03.2011 року ВАТ «Державний ощадний банк України» (перейменоване у ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії - Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, уточнивши яку 15.10.2013 року просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року, яка станом на 02.10.2013 року становить 789 898,95 грн., з яких заборгованість по основному боргу - 500 000,00 грн., заборгованість по процентам - 207 740,01 грн., пеня по основному боргу - 46 087,30 грн., пеня по простроченим процентам - 36 071,64 грн.

Позовні вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовувало тим, що відповідно до Договору відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року Банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 500 000,00 грн. зі сплатою 18,5 відсотків річних в строк до 18.07.2015 року.

Наданий ОСОБА_2 кредит забезпечений порукою ОСОБА_3, про що 18.07.2008 року укладений договір поруки № 1, згідно умов якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником ОСОБА_5 за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому та у разі порушення Боржником виконання ОСОБА_5 Кредитор має право вимагати від поручителя виконання ОСОБА_5 Боржника перед Кредитором згідно з умовами Кредитного договору в порядку, передбаченому цим Договором.

Згідно з п. 3.3.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався точно в строки, обумовлені цим Договором, повернути Кредит в сумі 500 000,00 гривень та своєчасно сплачувати проценти за користування Кредитом, а також належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за цим Договором.

Однак, встановлені Кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит позичальником не дотримуються, та у зв'язку з невиконанням позичальником та його поручителем умов кредитного договору АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з зазначеним позовом.

У ході розгляду справи ОСОБА_3 було заявлено зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, який обґрунтований тим, що 17.12.2010 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1, відповідно до якого сторони погодили збільшення ліміту кредитної лінії до 536 773,98 грн., в зв'язку з чим збільшився обсяг її відповідальності перед АТ «Ощадбанк» та з нею, як поручителем, не укладались будь-які додаткові угоди до договору поруки.

ОСОБА_2 звернувся до суду зі зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що Договір відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року, укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів», та Цивільного кодексу України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року у розмірі 789 898,95 грн. У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2, (правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4) подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду змінити, стягнувши заборгованість за кредитом в розмірі, згідно перерахованого розрахунку заборгованості наданого позивачем, з урахуванням нарахованих банком щомісячних платежів згідно додаткової угоди №1 від 17.12.2010 року, та сплачених платежів, станом на 02.10.2013 року, та перерахунком пені відповідно до вимог ч.2 ст.258 ЦК України. Зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк» про визнання недійсними кредитного договору - залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволені його клопотання про витребування у позивача (Банку) виписку з кредитного рахунку для здійснення розрахунку дійсного розміру заборгованості, оскільки надані Банком розрахунки різнилися між собою, як за сумами кредиту, так і за сумами по процентах по пені, які не відповідали умовам кредитного договору та законодавству. Крім того ОСОБА_2 вважає, що районний суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання про об'єднання в одне провадження двох цивільних справ, а саме розглядаємої цивільної справи та цивільної справи за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії, яка розглядається в Овідіопольському районному суді Одеської області, оскільки заявлені позовні вимоги АТ «Ощадбанку» у зазначених справах стосуються одних і тих самих сторін по справі, а також враховуючи однорідність позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2017 року залучено до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Сторони та її представники в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

ОСОБА_3 надала клопотання, про зупинення провадження по справі, у задоволені якого відмовлено судом апеляційної інстанції.

Справа розглядається з 2015 року, апелянт неодноразово, безпідставно, з річних підстав заявляв клопотання про зупинення провадження у справі та відкладення розгляду, таким чином колегія суддів розцінює поведінку сторони апелянта, як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та відмовляючи у задоволені зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив встановлених нижче обставин справи та дійшовши наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до Договору відновлювальної кредитної лінії №1839 від 18.07.2008 року АТ «Ощадбанк» надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 500 000,00 грн. зі сплатою 18,5 відсотків річних в строк до 18.07.2015 року.

Відповідно до положень зазначеного Кредитного договору та графіку погашення кредиту, відповідач зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки у встановлені строки.

Наданий ОСОБА_2 кредит забезпечений порукою ОСОБА_3, про що 18.07.2008 року укладений договір поруки № 1.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником ОСОБА_5 за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Відповідно до пункту 2.1 Договору поруки у разі порушення Боржником виконання ОСОБА_5 Кредитор має право вимагати від поручителя виконання ОСОБА_5 Боржника перед Кредитором згідно з умовами Кредитного договору в порядку, передбаченому цим Договором.

Згідно з п. 3.3.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався точно в строки, обумовлені цим Договором, повернути Кредит в сумі 500 000,00 грн. та своєчасно сплачувати проценти за користування Кредитом, а також належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за цим Договором.

Однак, встановлені Кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит позичальником не дотримуються.

У зв'язку з невиконанням позичальником та його поручителем умов кредитного договору АТ «Ощадбанк» просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість, що виникла станом на 02.10.2013 року, яка складає 789 898,95 грн., з яких заборгованість по основному боргу - 500 000,00 грн., заборгованість по процентам - 207 740,01 грн., пеня по основному боргу - 46 087,30 грн., пеня по простроченим процентам - 36 071,64 грн.

Згідно ст. 11 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором та відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашають, що є порушенням законних прав банку.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

В ч. 1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок сплати яких встановлюються договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, у строк та порядку, що встановлені договором.

Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо правомірності заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку.

Судом також встановлено, що за умовами відкриття кредитної лінії позичальнику були надані грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості. Так, 18.07.2008 року позичальнику було надано 170 000,00 грн., 28.07.2008 року - 72 642 грн., 11.08.2008 року - 140 000,00 грн., 28.08.2008 року - 20 000,00 грн., 19.09.2008 року - 40 000,00 грн., 10.10.2008 року - 25 000,00 грн., 07.11.2008 року - 18 000,00 грн., 09.12.2008 року - 14 358,00 грн.

Будь-яких доказів на спростування заявленим позивачем вимог відповідачами надано не було.

Судом також встановлено, що 17.12.2010 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1, відповідно до якого розмір кредиту збільшився до 536 773,98 грн.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_5 за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Однак, кредитором не було фактично здійснено збільшення ліміту кредитування у розмірі 36 773,98 грн., не зважаючи на досягнуту додаткову угоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, укладена додаткова угода є наміром сторін, направленим на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно вимог ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Суд вважав, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору недійсним, є недоведений та необґрунтований на підставі нижченаведеного.

Так, позивач за зустрічним позовом посилається, на те, Договору відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Але, в судовому засіданні ці посилання не знайшли своїх підтверджень оскільки, укладаючи кредитний договір позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови кредиту, що виключає порушення банком ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_2, тим самим, погодився, з ціллю його використання, встановленими умовами кредитного договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Керуючись ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 на підтвердження своїх доводів, не надано доказів наявності обставин, які могли перешкоджати укладенню кредитного договору, а також навмисного введення банком в оману щодо обставин, які мали істотне значення.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

При цьому справедливість тлумачиться як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, районний суд вважав, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 підписуючи договір Договору відновлювальної кредитної лінії № 1839 від 18.07.2008 року був ознайомлений з його змістом, та підписував його добровільно, а тому прийняв на себе зобов'язання які містяться в Договорі, на підстави чого у суду не має можливості визнати його недійсним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору поруки припиненим, то суд виходив з того, що даний позов є недоведений та необґрунтований на підставі нижченаведеного.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Суд критично ставився до доводів зустрічної позовної заяви щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя в зв'язку із збільшенням ліміту кредитної лінії.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч.4 ст.559 ЦК України). За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п.24 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитним правовідносин», при вирішенні спорів про визнання поруки припиненою, суд має враховувати, що згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визнано інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку з застосуванням права на повернення кредиту достроково (згідно з внесеними змінами від 07.02.2014 року).

Суд дійшов до висновку, що у зв'язку з відсутністю збільшення ліміту кредитування та передачі кредитних коштів у розмірі 36 773,98 грн. позичальнику, між сторонами не відбулось фактичного укладання додаткового договору, що свідчить в свою чергу про відсутність збільшення розміру відповідальності поручителя.

Проведений аналіз обставин справи дає суду законні підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» та відмову у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про витребування у позивача виписки з кредитного рахунку, є не обґрунтованими з огляду на те, що провадження в суді першої інстанції тривало з березня 2011 року, тобто більше п'яти років, стороною відповідача було зроблено всі можливі заходи щодо порушення всіх розумних строків розгляду справи та захисту Банком своїх прав, як кредитора. Клопотання не містить належних доводів, не зазначається, які саме суми заборгованості були нараховані, неправомірно та містить лише необґрунтовані припущення.

Таким чином, суд правомірно відмовив у задоволенні даного клопотання та надав належну оцінку наданих банком розрахункам заборгованості.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд начебто неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про об'єднання в одне провадження цивільних справ № 2-6315/11 та № 509/3818/15-ц, що розглядається в Овідіопольському районному суді Одеської області, колегія суддів зазначає наступне.

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 509/3818/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси розглядаються позовні вимоги АТ «Ощадбанк» про стягнення в солідарному порядку кредитної заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15.10.2013 року у розмірі 789 898,95 грн.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (чинної на момент вирішення спору) суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Таким чином, суд також правомірно відмовив у задоволенні клопотання про об'єднання справ в одне провадження.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з ухваленням рішення за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.06.2016 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.02.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева