Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/19171/15 _______________________
Номер провадження 22-ц/796/1535/2018
Головуючий у суді першої інстанції:Ю.А. Фаркош
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
07 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 757/19171/15

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), СтрижеусаА.М., Шкоріної О.І. секретар судового засідання Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_4

відповідач Державне підприємство «Українська правова інформація»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України, про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, ухваленого у складі судді Фаркош Ю.А. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва о 09 год. 09 хв. (інформація про дату складення повного рішення не зазначена).

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, уточненому у подальшому, до ДП «Українська правова інформація» про зміну формулювання причин звільнення, видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, мотивованим тим, що з 12 листопада 2014 року він перебував з ДП «Українська правова інформація» у трудових відносинах, а саме працював на посаді начальника відділу організаційно-кадрового забезпечення. 13 травня 2015 року ним на адресу відповідача було подано заяву про звільнення за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням відповідачем норм трудового законодавства, недотриманням строків виплати заробітної плати, ця заява була зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року. У цей же день у другій половині робочого дня він, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, залишив робоче місце та відбув до лікаря, повідомивши про це в.о. генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікарненко А.І. та помічника генерального директора Волинець О.Б. Проте наказом №148-к/ від 13 травня 2015 року його було звільнено з роботи з 13 травня 2015 року у зв'язку з прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ вважав незаконним, оскільки він був відсутній на робочому місці з поважної причини, вважає, що відповідач не дотримався порядку його звільнення із займаної посади, не відібрав у нього пояснення щодо його відсутності на робочому місці. Вважає, що відповідач не вправі був звільняти його за прогул, оскільки в день звільнення він подав заяву про звільнення за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. З урахуванням вказаних обставин просив суд визнати формулювання причин звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним; змінити формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути вихідну допомогу у розмірі 18 958 грн. 59 коп.; стягнути середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні у розмірі 71 922 грн. 27 коп.; стягнути середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки у розмірі 70 417 грн. 62 коп.; зобов'язати відповідача на своїх сайтах розмістити інформацію щодо порушення відповідачем законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 1 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано наказ ДП «Українська правова інформація» № 148/к від 13 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_4, начальника відділу організаційно-кадрового забезпечення, 13 травня 2015 року, у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішенні в цій частині про задоволення позову.

В обґрунтування зазначив, що судом першої інстанції було проігноровано його право на звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП та висновки ВСУ відносно того, що роботодавець самостійно не може змінювати підстави звільнення працівника. Вважає, що суд не врахував того, що відповідачем у квітні 2015 року був порушений час виплати зарплати, а відтак факт порушення трудового законодавства та Колективного договору мало місце, а тому його має бути звільнено із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за увесь час затримки видачі трудової книжки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. Зобов'язано ДП «Українська правова інформація» внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Стягнуто з ДП «Українська правова інформація» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 1 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову про зміну формулювання причин звільнення, про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України, про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, зобов'язання відповідача на своїх сайтах розмістити певну інформацію.

Так, зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги в частині їх перегляду судом апеляційної інстанції підтримав та просив задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ДП «Українська правова інформація» явку свого представника в судове засідання апеляційної інстанції, не забезпечив повторно, судову повістку - повідомлення отримав у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від Підприємства не надходило. Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в частині його перегляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_4 з 12 листопада 2014 року працював на посаді начальника відділу організаційно-кадрового забезпечення у ДП «Українська правова інформація».

Заробітну плату позивач отримував на картковий рахунок, відкритий йому в АТ «УкрСиббанк». Заробітна плата за березень на рахунок ОСОБА_4 надійшла 16 березня 2015 року та 03 квітня 2015 року, що вбачається із виписки з його карткового рахунку.

Але, згідно з платіжним дорученням № 12007 від 02 квітня 2015 року кошти на виплату заробітної плати за березень 2015 року були перераховані підприємством до АТ «УкрСиббанк» 02 квітня 2015 року, про що свідчить відмітка банку про отримання цього платіжного доручення (а. с. 132, т.І).

Судом було встановлено, що 13 травня 2015 року на адресу керівника підприємства ОСОБА_4 написав заяву про звільнення з роботи з 13 травня 2015 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яка була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції підприємства цього ж дня, у зв'язку з невиконанням ДП «Українська правова інформація» приписів ст. 115 КЗпП України у частині строків виплати заробітної плати, оскільки аванс позивачу виплачено 16 березня 2015 року, а заробітна плата - через 18 календарних дня.

Також судом було встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, що позивач в першій половині робочого дня був на робочому місці, а у другій половині дня позивач був відсутній на робочому місці.

Відсутність позивача 13 травня 2015 року на робочому місці з 14год. 00хв до 17 год. 20 хв. зафіксована у складеному комісією Акті від 13 травня 2015 року (а.с. 78, т.І). Дана обставина не заперечувалася позивачем.

У подальшому, ОСОБА_4 було звільнено з роботи з 13 травня 2015 року за прогул без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу ДП «Українська правова інформація» № 148/к від 13 травня 2015 року, який рішенням суду був скасований.

Як вбачається, в обґрунтування заявлених вимог про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_4 посилався на те, що Підприємство порушило строки виплати йому заробітної плати, оскільки замість 02 квітня 2015 року грошові кошти були перераховані на його картковий рахунок 03 квітня 2015 року, що слугувало підставою для написання ним заяви про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте, його було звільнено за прогул, відповідач самостійно змінив підстави звільнення позивача. Зазначене ОСОБА_4 вважає незаконним та таким, що дає підстави для задоволення позову в цій частині вимог з урахуванням того, що йому не сплачено усі належні при звільненні з роботи платежі, а саме вихідну допомогу та не повернуто трудову книжку.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в частині зміни формулювання причин звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що остаточна виплата заробітної плати за березень 2015 року була здійснена позивачу не пізніше 16 календарних днів після виплати авансу 16 березня 2015 року та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому суд вважав, що відповідачем дотримано приписи ст. 115 КЗпП України та п. 4.13 Колективного договору щодо здійснення виплати заробітної плати позивачу у період з 16 березня 2015 року по 02 квітня 2015 року.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він є законним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Так, для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Як вбачається, 13.05.2015 року позивач написав заяву про звільнення з 13.05.2015 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням відповідачем вимог ст. 115 КЗпП України у частині строків виплати заробітної плати, оскільки аванс йому було виплачено 16.03.2015, а заробітна плата - через 18 календарних днів.

Згідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Пунктом 4.13 Колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року встановлено періодичність виплати заробітної плати, що не повинна перевищувати 16 календарних днів та встановлено, що за першу половину місяця виплату заробітної плати слід здійснювати 16 числа поточного місяця, а остаточну виплату - 2 числа наступного місяця (а.с. 25,т.І).

Із виписки з карткового рахунку позивача вбачається, що заробітна плата на адресу позивача була перерахована 16.03.2015 та 03.04.2016 року (а.с.14, т.І).

Судом було достеменно встановлено, що згідно платіжного доручення № 12007 від 02.04.2015 кошти на виплату заробітної плати за березень 2015 року, згідно відомості № 24 від 02.04.2015 року, була перерахована Підприємством до АТ «УкрСиббанк» 02.04.2015 року, про що свідчить відмітка банку про отримання цього платіжного доручення (а.с. 132, т.І).

Разом з тим, банківська операція щодо перерахування коштів на картковий рахунок позивача була здійснена лише 03.04.2015 року, що підтверджується даним платіжним дорученням та випискою за картковим рахунком позивача( а.с.14, 132, т.І).

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що відповідачем дотримано положення ст. 115 КЗпП України та п. 4.13 Колективного договору щодо здійснення виплати заробітної плати, у тому числі позивачу в період з 16.03.2015 по 02.04.2015 року, оскільки остаточна виплата заробітної плати за березень 2015 року була здійснена позивачу не пізніше 16 календарних днів після виплати авансу 16 березня 2015 року та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Та обставина, що банківська операція по перерахунку вказаних коштів на картковий рахунок позивача відбулася 03 квітня 2015 року не свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства.

З наведених підстав, вірним є висновок суду у тому, що позовні вимоги про зміну формулювання причин звільнення позивача на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внесення відповідного запису до трудової книжки позивача не можуть бути задоволені судом.

Отже, скасовуючи наказ про звільнення позивача за прогул як незаконний, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для звільнення позивача на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а відповідно і для зміни формулювання причин звільнення.

Так, ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Проте позивачем не надано суду апеляційної інстанції доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин в цій частині. Натомість матеріали справи містять належні докази на підтвердження того, що заробітна плата позивачу виплачувалася у відповідності до вимог трудового законодавства та Колективного договору, що спростовує його твердження про порушення роботодавцем трудових прав позивача. Відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги є похідними від вимог про зміну формулювання причини звільнення, а відтак задоволенню не підлягають, оскільки у зміні формулювання причини звільнення на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачу відмовлено законно та обґрунтовано.

Крім того, оскільки під час перегляду справи апеляційним судом не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем вимог трудового законодавства та Колективного договору, відтак законною та обґрунтованою є відмова суду першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги можуть бути задоволені лише у тому випадку, коли роботодавець не здійснить проведення остаточного розрахунку в день звільнення працівника з роботи. У даному випадку Підприємство провело остаточний розрахунок з позивачем, підстави для стягнення вихідної допомоги відсутні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, також передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (із змінами).

Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Чинним законодавством передбачено, що обов'язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Отже, невиконання власником або уповноваженим ним органом з його вини обов'язку щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки, передбаченого трудовим законодавством, може бути за доведеності цих обставин, підставою для виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки.

Як вбачається із матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи 13 травня 2015 року. У день звільнення трудова книжка Підприємством йому не видавалася.

Із журналу вихідної кореспонденції ДП «Українська правова інформація» вбачається, що ОСОБА_4 13 травня 2015 року звертався до відповідача із питанням щодо отримання трудової книжки, проте вона не була належним чином оформлена та її позивачу не видали. Із таким же питанням позивач звертався на Підприємство 08 червня 2015 року, 17 червня 2015 року, 14 вересня 2015 року, проте трудової книжки йому не видали (а.с.145-148 т.І).

Листом від 13 травня 2015 року за № 03/471 ОСОБА_4 було повідомлено про те, що у разі отримання підприємством письмової згоди на відправлення трудової книжки пошто, її буде надіслано за вказаною адресою відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року (а.с. 79-81, т.І).

Також, листом від 14 вересня 2015 року за № 03/945 ДП «Українська правова інформація» просила ОСОБА_4 з'явитися до Підприємства для отримання трудової книжки або надати письмову згоду на її пересилання поштою (а.с.98, т.І).

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 було подано до Підприємства заяву про направлення йому на адресу 04205, м. Київ, проспект Оболонський, 22-а, документів, зокрема, оформленої належним чином трудової книжки у відповідності до п.4.2 вказаної Інструкції. Зазначена заява отримана ДП «Українська правова інформація» 21 травня 2015 року. Ідентична за змістом заява була подана позивачем вдруге та отримана відповідачем 05 червня 2015 року (а.с.143, 144, т.І).

Проте, ДП «Українська правова інформація» трудову книжку позивачу не направило, листом №03/606 від 08 червня 2015 року повідомило, що у зв'язку із наявністю технічної описки у слові «трудова крижка» замість «трудова книжка», Підприємству незрозуміло вжите у заяві позивача поняття та просило надати роз'яснення щодо вказаного «трудова крижка».

Однак, таке посилання ДП «Українська правова інформація» не ґрунтується на вимогах закону, оскільки зі змісту заяви позивача про направлення йому документів вбачається, що він просить у Підприємства направити на чітко вказану адресу документи пов'язані із його звільненням та належно оформлену трудову книжку, яку він просив направити у відповідності до вимог п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року.

Та обставина, що позивачем допущено технічну описку у слові «трудова крижка» не може бути підставою для відмови у направленні йому належним чином оформленої трудової книжки поштою, при наявності його письмової згоди, у відповідності до вимог закону. При цьому зазначивши у заяві точну адресу на яку просив відправити йому трудову книжку ОСОБА_4 фактично надав письмову згоду на пересилання його трудової книжки поштою.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність вини ДП «Українська правова інформація» у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_4, що свідчить про порушення трудових прав позивача та є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої законом. Відтак висновок суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не підлягають задоволенню є помилковим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що позивачу не було видано належним чином оформлену трудову книжку, чим порушено право останнього на подальше працевлаштування.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається, в уточнених позовних вимогах та зазначених розрахунках ОСОБА_4 вказував про те, що трудова книжка не видана йому станом на 27.04.2016 року, відповідно просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 21.05.2015 року по 27.04.2016 року. Будь - яких інших заяв про уточнення раніше заявлених позовних вимог ОСОБА_4 не подавав, матеріали справи відповідних доказів не містять.

Таким чином, оскільки трудова книжка не була видана позивачу у день його звільнення, не була направлена йому поштою, як він того просив, та така затримка відбулася з вини роботодавця ДП «Українська правова інформація», беручи до уваги розрахунок наданий позивачем, оскільки він виконаний у відповідності до вимог закону та не спростований відповідачем, згідно якого середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 становила 300,93 грн., колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 21.05.2015 року по 27.04.2016 року у розмірі 70417, 62 грн. (300,93 грн. х 234 (кількість робочих днів за період затримки)).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення вимог про зобов'язання відповідача на своїх сайтах розмістити інформацію щодо порушення ним законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України).

Частиною 1 ст. 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Тобто, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Як вбачається, заявлені позивачем вимоги щодо зобов'язання відповідача на своїх сайтах розмістити інформацію про порушення ним законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення не можуть бути способом захисту у даних правовідносинах. Такі вимоги не ґрунтуються на нормах КЗпП України та не підлягають судовому захисту у спосіб обраний позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначеного дійшов висновку про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, неповно з'ясування обставин, що мають значення для справи в цій частині, не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, що, у свою чергу, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття в цій частині нової постанови про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 70417, 62 грн. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову про зміну формулювання причин звільнення, про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України, про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання відповідача на своїх сайтах розмістити певну інформацію слід залишити без змін з наведених підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_4 з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 704,18 грн. А також, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4, стягненню з відповідача на користь держави підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 774,60 грн., а всього підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1478,78 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Стягнути з Державного підприємства «Українська правова інформація» (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, код за , р/р 9000 в АТ «Укрсиббанк» в м. Харків, МФО 351005) на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 70417, 62 грн.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову про зміну формулювання причин звільнення, про зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України, про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання відповідача на своїх сайтах розмістити певну інформацію, залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Українська правова інформація» (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, код за , р/р 9000 в АТ «Укрсиббанк» в м. Харків, МФО 351005) на користь держави судовий збір у розмірі 1478, 78 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 15 лютого 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна