АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» лютого 2018 року

м. Харків

справа № 639/12420/14-ц

провадження № 22ц/790/995/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя - доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року в складі судді Шиянової Л.О.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання кредиту, договору поруки, договору потеки. В обґрунтування свого позову посилалися на те, що 11 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати їй кредитні кошти у розмірі 40000,00 доларів США, що еквівалентно 202000,00 грн., а вона зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит (грошові кошти) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі, за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється на рівні 12,4 % річних. Цього ж дня між ними укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої до кредитного договору був доданий додаток № 2 - графік платежів та додаток № 3 - тарифи банку.

11 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договори поруки №№ П/0, П1/0, П2/0, відповідно до якого поручителі зобов'язалися перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх її зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

11 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого іпотекою є трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавців, забезпечується виконання в повному обсязі усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором.

05 січня 2010 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони виклали додаток № 1 до договору - графік погашення кредиту у новій редакції.

05 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовились змінити реєстраційний номер договору про надання споживчого кредиту на 1, замість 0, також змінили схему повернення кредитних коштів на ануїтетну та змінено кінцевий термін повернення кредиту на 11 вересня 2022 року, сторонами встановлено новий графік повернення кредиту.

05 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено додатковий договір до договору іпотеки, у зв'язку з підписанням між позичальником та банком додаткової угоди № 2 від 05 жовтня 2011 року.

05 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладені додаткові угоди до договорів поруки, відповідно до яких поручителі надали згоду на зміну терміну виконання боржником основого зобов'язання до 11 вересня 2022 року та надали згоду на зміну схеми повернення кредиту.

Зазначила, що у 2014 році вони звернулися до фахівців у галузі права та економіки. Проаналізувавши умови кредитного договору, у ньому були виявлені порушення, зокрема, було з'ясовано, що при укладенні кредитного договору між позичальником та банком фактично не досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, оскільки у ньому неузгоджені розмір абсолютного подорожчання кредиту за весь термін кредитування, реальна процентна ставка та загальна вартість кредиту.

Вказали, що під час укладення кредитного договору банк приховав від них повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та не вказав у договорі значення показників істотних умов кредитного договору, чим ввів їх в оману.

Вважали, що у зв'язку з тим, що вони не мають вищої освіти в галузі фінансів та банківської діяльності, цим скористався банк, ввів їх в оману з метою отримання додаткового прибутку, вказане є порушенням чинного законодавства та є неприпустимим в господарській діяльності.

Зазначили, що в порушення вимог чинного законодавства в договорі та в додатках до нього не вказано методик розрахунку кредиту, тому вважають, що достеменно не можна розібратися в її суті.

Вказали, що при укладенні кредитного договору банком не було додержано вимог закону, оскільки жодних варіантів кредитування окрім кредиту у доларах США позичальнику не було запропоновано, тому позичальник не мала змоги оцінити переваги та недоліки різних схем кредитування, і таким чином, була позбавлена інформації, необхідної для здійснення нею свідомого вибору, що ще раз свідчить про здійснення банком нечесної підприємницької практики.

Зазначили, що ніякої інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту надано не було. Ніякої інформації ані про валютні ризики, ані про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання оспорюваний кредитний договір не містить, що свідчить про невідповідність даного кредитного договору чинному законодавству.

Вважали, що зацікавленість банка в наданні кредиту саме в іноземній валюті вбачається з того, що позичальнику не було запропоновано ніяких інших форм кредитування, а саме: переваги та недоліки кредитування в національній валюті України - гривні.

Вказали, що виконання кредитного договору в умовах сьогодення значно порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє позичальника того, що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки отримавши кредитні кошти в розмірі 40000,00 доларів США, що на момент отримання складало 202000,00 грн., вимушена повертати фактично 634000,00 грн., позичальник розраховувала на те, що вона буде сплачувати кредит та кошти за користування кредитом по курсу 5,05 гривень за 1 долар США, а вимушена сьогодні сплачувати кредит та кошти за користування кредитом по 15,85 грн. за 1 долар США, що на 300% більше ніж вона розраховувала, а наразі банк отримує прибуток, який є більшим на 300% ніж він розраховував при видачі кредиту.

Вважають, що ані з кредитного договору, ані зі звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зазначили, що у зв'язку з викладеним, договори поруки, договір іпотеки та додаткові договори до них також є недійсними.

Просили визнати недійсним договір про надання кредиту № 0 1) від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_7; визнати недійсним додаткову угоду № 1 до договору про надання кредиту № 0 1) від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 11 вересня 2007 року; визнати недійсним договір поруки № П/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_5; визнати недійсним договір поруки № П1/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3; визнати недійсним договір поруки № П2/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 11 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 4648, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, ОСОБА_6; визнати недійсним додаткову угоду № 1 до договору про надання кредиту № 0 1) від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 05 січня 2010 року; визнати недійсним додаткову угоду № 2 до договору про надання кредиту № 0 1) від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 05 жовтня 2011 року; визнати недійсним додатковий договір № 1 від 05 жовтня 2011 року до договору поруки № П/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_5; визнати недійсним додатковий договір № 1 від 05 жовтня 2011 року до договору поруки № П1/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3; визнати недійсним додатковий договір № 1 від 05 жовтня 2011 року до договору поруки № П2/0 від 11 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2; визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору іпотеки від 11 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 2409 від 05 жовтня 2011 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при підписанні кредитного договору їй було надано додаток № 1 до договору графік погашення кредиту, в якому вказана тільки сума зменшення кредиту, без зазначення оплати суми відсотків та суми погашення за кредитом; потім було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої додано додаток № 2 графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, в якому начебто правильно вказано суму оплати за кредитом, відсотками, страхуванням та вказана реальна відсоткова ставка; що згідно до додатком № 2 реальна процентна ставка зазначена 13,56% річних, тобто виникає різниця в бік збільшення, порівняно із ставкою, що зазначена в кредитному договорі в розмірі 12,40%; що банк свідомо не надав їй перед укладенням кредитного договору інформації визначеної законом, для того щоб вплинути на здійснення вибору щодо отримання кредиту саме у відповідача, так як побачивши реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, вона могла відмовитись від отримання кредиту у відповідача та звернутися до іншого банку; що інформаційний лист відповідача не може бути доказом у справі, оскільки до суду надано стандартний бланк відповідача, який не містить загальні умови кредитування у різних валютах, без конкретної суми кредиту, тому не може свідчити про повідомлення відносно реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. Від представника банку надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю, яку задоволено.

Від інших учасників справи судові повістки, які надсилалися їм неодноразово, повернулися за спливом строку зберігання, у зв'язку з чим повідомлялися вони іншими засобами зв'язку.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов'язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Враховуючи наведене та обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю інших учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що позивачами не доведено, що при укладанні кредитного договору, договорів поруки та іпотеки порушено їхні права як споживачів.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до пунктів 1.1, 1.2.2, 1.3.1. якого банк надав, а позичальник отримав кредит в сумі 40000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 202000,00 грн., зі сплатою 12,4% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 11 вересня 2017 року; платежі здійснюються відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, який є графіком платежів.

11 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої до кредитного договору було додано додаток № 2 - графік платежів та додаток № 3 - тарифи банку.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11 вересня 2007 року між відповідачем та ОСОБА_5 11 вересня 2007 року укладено договір поруки № П/0; між відповідачем та ОСОБА_3 11 вересня 2007 року укладено договір поруки № П1/0; між відповідачем та ОСОБА_2 11 вересня 2007 року укладено договір поруки № П2/0; між відповідачем та ОСОБА_3, ОСОБА_6 11 вересня 2007 року укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. за реєстровим номером 4648.

05 січня 2010 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої викладено графік погашення кредиту у новій редакції.

05 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до якої змінено реєстраційний номер договору про надання споживчого кредиту, замінено схему повернення кредитних коштів на ануітентну, а також змінено кінцевий термін повернення кредиту - до 11 вересня 2022 року та встановлено новий графік його повернення.

05 жовтня 2011 року між відповідачем та ОСОБА_3, ОСОБА_6, укладено додатковий договір до договору іпотеки, а також між відповідачем та ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладені додаткові угоди до договорів поруки, відповідно до яких вони надали згоди на зміну терміну виконання боржником основного зобов'язання та зміну схеми повернення кредиту.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до частини 2 статті 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення, і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Із Інформаційного листа, підписаного ОСОБА_1 вбачається, що в ньому перелічено схеми кредитування, форми надання та забезпечення кредиту, тип процентної ставки за договором (фіксована), форми погашення кредиту, орієнтовна сукупна вартість при кредитуванні з зазначенням процентної ставки залежно від виду кредиту, орієнтовних витрат позичальника на нотаріальне оформлення договору іпотеки, страхових платежів, проведення незалежної експертної оцінки, тощо; переваги одного виду кредитування перед іншими та недоліки програм кредитування, попередження про валютні ризики тощо.

Таким чином, перед підписанням кредитного договору ОСОБА_1 надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, про що свідчить підписаний нею власноручно Інформаційний лист, а також пункту 7.12 кредитного договору, яким позичальник підтверджує отримання Інформаційного листа у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

На виконання вимог, встановлених пунктами 3.1, 3.3 Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, сторонами укладено додаток № 2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який є таблицею з визначенням у доларах США сум основного боргу та процентів за користування кредитом, які ОСОБА_1 повинна щомісячно сплачувати впродовж усього часу користування кредитом, а також з визначенням значення реальної процентної ставки, яка відповідно до останнього рядку колонки 7 становить 13,56%, і значення абсолютного подорожчання кредиту, яке згідно з останнім рядком колонки 8 додатку № 2 до кредитного договору дорівнює 25521,70 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписала ОСОБА_1, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника,а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення, додаткових угод.

При цьому судом правильно враховано волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод позивач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції задоволено клопотання представника позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса, проте експертизу не проведено у зв`язку з не здійсненням оплати її вартості позивачами.

В суді апеляційної інстанції клопотань щодо проведення судової економічної експертизи не надходило.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку про те, що договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про надання кредиту, договорів поруки, іпотеки та додаткових угод до них.

Посилання ОСОБА_1 на те, що банком збільшено реальну процентну ставку та не надано їй перед укладанням кредитного договору інформації, визначеної законом, з метою впливу на здійснення нею вибору щодо отримання кредиту саме у відповідача, а також на те, що інформаційний лист відповідача не може бути доказом у справі, оскільки не містить загальних умов кредитування у різних валютах і конкретної суми кредиту, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у зв'язку з знеціненням національної валюти виконання договору значно порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє її того, на що вона розраховувала при його укладенні, та суперечить принципам справедливості і добросовісності цивільно-правових відносин, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, і укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, отже, під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Крім того, зростання курсу валюти до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи похідний, залежний від основного зобов'язання характер зобов'язання поручителів та відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, немає підстав й для визнання недійсними договорів поруки, іпотеки та додаткових угод до них з тих мотивів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.374 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші доводи апеляційної скарги зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції, і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.