УХВАЛА

"14" лютого 2018 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

02.10.2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 282821,23 грн., а саме: за кредитом 282609,32 грн., за відсотками 202,54 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 9,37 грн., та стягнути витрати по оплаті судового збору у сумі 4242,18 грн.

31.01.2018 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 6 ч.1 ст. 257 ЦПК України у звязку з тим, що дана справа має бути передана на вирішення Постійно діючому Третейському суду при Асоціації українських банків, оскільки договір кредиту має третейське застереження, та вона заперечує проти позову.

13.02.2018 року через канцелярію суду від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла до суду спільна заява, в якій ОСОБА_1 просить розглянути її заяву від 31.01.2018 року про залишення позовної заяви без розгляду, та відповідач ОСОБА_2 також на підставі п. 6 ч.1 ст. 257 ЦПК України також заявляє своє заперечення проти розгляду справи в суді, та просить залишити позов без розгляду.

Представник позивача ПАТ «УКРСОЦБАНК» в судове засідання не зявився,повідомлявся судом належним чином та своєчасно, до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, де позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. (а.с. 37).

Відповідачі також в судове засідання не зявились, в своїй заяві від 13.02.2018 року просять постановити ухвалу за наслідками розгляду вказаних клопотань за відсутності відповідачів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №820/2-27/21/04-7/302, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 49 300,00 дол. США, що в перерахунку на день укладання договору становить 248 965,00 грн. зі сплатою 12% річних з визначеним порядком погашення суми основної заборгованості на строк до 10.12.2022 року на придбання нерухомого майна однокімнатної квартири, загальною площею 52,80 кв.м., що знаходиться за адресою: Україна, Харківська область, Харківський район, МЖК «Інтернаціоналіст»АДРЕСА_1. 04.12.2007 року між позивачем та відповідачами в якості забезпечення зобовязань за вказаним договором кредиту було укладено договір поруки №820/3-27/21/02-7/572. В подальшому між сторонами було укладено додаткові договори про внесення змін як до договору кредиту, так і до договору поруки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов договору щодо повернення передбачених договором грошових коштів, наявність у звязку із цим заборгованості, розмір якої становить 282821,23 грн., позивач звернувся до суду із даним позовом.

Пунктами 6.1-6.2 Договору кредиту так і договору поруки (п. 5.3- п. 5.4), укладених між сторонами, передбачено, що усі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в звязку з укладанням та виконанням положень цього Договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на їх рівні уповноважених представників.

У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовились, що такі спори будуть вирішені одноособово третейським суддею

ОСОБА_3 Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається суддею Мороз О.А., а у разі її відсутності одноособово третейським суддею Білоконем Ю.М. У разі якщо спір не може бути розглянутий у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Від відповідачів до суду до початку розгляду справи по суті надійшли заява про заперечення проти вирішення спору в суді та залишення без розгляду даного позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦПК України передбачено, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Також, згідно п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди», до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1ст. 12 Закону України «Про третейські суди»).

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № N 1-26/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України "Про захист прав споживачів", є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг Банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча. За таких обставин, судом не вбачається підстав для залишення позовної заяви без розгляду в частині вимоги до відповідача ОСОБА_1

Крім того, передбачене у п. 6.2 Договору кредиту право сторін звертатися за вирішенням спору до третейського суду, не скасовує передбачене ст. 4 ЦПК України право кредитора на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав в порядку, встановленому цим Кодексом.

Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Разом з тим пред'явлення позову до суду за наявності такого договору не дає підстав для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі (статті121,122 ЦПК України), за винятком передбаченого пунктом 6 частини першоїстатті 207 ЦПК України обов'язку суду залишити заяву без розгляду, якщо від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі заперечення проти вирішення спору в суді (п. 2 постанови Пленуму ВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідностіКонституції України(конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділуVIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди»(справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України,ст. 12 ГПК України,ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави,Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5ст. 55 Конституції України).

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України 24.05.2017 року по справі № 6-580цс17, порука є способом забезпечення зобовязань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

В той же час, поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не повязаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обовязку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у разі наявності домовленості сторін договору поруки про вирішення спору у третейському суді, це є підставою для залишення позовної вимоги до поручителя без розгляду в суді загальної юрисдикції при надходження від відповідача - поручителя до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання позичальника ОСОБА_1 про залишення позовної зяви без розгляду на підставі п. 6 ч.1 ст. 257 ЦПК України, оскільки спори з приводу стягнення кредитної заборгованості з позичальників за споживчими кредитами не підлягають розгляду третейським судам, а клопотання поручителя ОСОБА_2, враховуючи його заперечення проти розгляду справи в суді, та те, що в договорі поруки дійсно міститься третейське застереження, справа по суті не розглядалась, та даних щодо визнання недійсним третейського застереження в договорі поруки матеріали справи не містять, а тому заява відповідача ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду на підставі п. 6 ч.1 ст. 257 ЦПК України підлягає задоволенню, а саме про залишення позовної заяви ПАТ «УКРСОЦБАНК» лише в частині вимоги до відповідача ОСОБА_2

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 257, 260,353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Сумісну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити частково.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без розгляду лише в частині вимоги до відповідача ОСОБА_2.

В задоволенні сумісної заяви ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Розяснити позивачеві його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала в частині залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

В іншій частині ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2018 року.

Суддя Г.А. ЗУБ