АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року місто Київ.

Унікальний 761/23522/16

Апеляційне провадження № 22-ц/796/1658/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року, ухваленого у складі судді Волошина В.О. о 09.47 в приміщенні суду в місті Києві (інформація про дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Іпотека Кредит», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» про визнання недійсним окремих частин договору,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Омега Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит», в якому просила суд на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 31 грудня 2014 року та додатковий до нього договір від 09 січня 2015 року, що укладені між відповідачами 1, 2 недійсними в частині прав та обов'язків позивачки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в силу положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» діяла заборона продавати та уступати заборгованість або борг за споживчими кредитами в іноземній валюті, забезпеченими нерухомим майном, яке використовується як постійне місце проживання, та за відсутності іншого нерухомого житлового майна. Також позов обґрунтований відсутністю в ТОВ ФК "Іпотека Кредит" банківської ліцензії, а також тим, що відчужене право вимоги має особистий характер, а тому в силу ст. 656 ЦК України не могло бути продане.

Судом до участі у справі, в якості третьої особи було залучено ТОВ «Компанія з управління активами «СкайКепітал Менеджмент».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека кредит», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» про визнання недійсними окремих частин договору.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі зазначив, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції всупереч ст. 60, 61 ЦПК України посилався на відсутність належних і допустимих доказів того, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, тобто на доказ, який на думку суду має підтвердити обставину, щодо якої не існує спору сторін та учасників справи. В порушення п.3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України судом не встановлено обставини, що іпотекодавцями в оспорюваному договорі зазначені ТОВ «Елітком» і ТОВ «Сторожинецька кераміка», не визначено у зв'язку з цим правовідносин сторін, не з'ясовано чи було укладено спірний договір купівлі-продажу прав в частині прав та обов'язків позивача. Оскаржуване рішення не містить посилань на твердження позивача про те, що зобов'язання позивача по іпотечному договору є похідними від кредитного договору, укладеного банком з позичальником, надання кредитних коштів здійснено за умови їх повернення позичальником на конкретно визначені рахунки банку, такі зобов'язання тісно пов'язані з особою кредитора і в силу положень ст. 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається. В даному випадку відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків, а тому у відповідача ТОВ «ФК «Іпотека Кредит», як небанківської установи, було відсутнє право вимоги. Також оскаржуване рішення не містить спростування неможливості застосування ч. 5 ст. 576 ЦК України до спірних правовідносин, тому в цій частині рішення є не обґрунтованим і не законним. В порушення ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 212, п. 1 ч. 1 ст. 214, ч. 3 ст. 215 ЦПК України судом проігноровано докази використання кредиту за договором від 23.04.2008 року переважно на споживчі потреби фізичною особою, не наведено доказів використання кредиту з іншою метою, ніж на споживчі потреби та неправильно застосовано норми матеріального права.

Представником третьої особи ТОВ «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що третя особа не визнає апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. У відзиві вказує на те, що ТОВ «ФК «Іпотека Кредит» відповідно до оскаржуваного договору має право вимоги до іпотекодавця ОСОБА_2, оскільки факт переходу прав вимоги від продавця до покупця підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги, який був підписаний сторонами 31.12.2014 року та покупцем було здійснено перерахування на користь продавця ціни відступлення права вимоги, що підтверджується платіжним дорученням №74 від 31.12.2014 року. Зазначає, що за кредитним договором №622 від 23.04.2008 року укладеного між ЗАТ «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Елітком» та ОСОБА_4 наданий комерційний кредит в розумінні ч. 1 ст. 1057 ЦК України, до якого в свою чергу не можуть застосовуватись приписи Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII, оскільки він не є споживчим кредитом. Вказаний кредит є комерційним з огляду на те, що в п.п. 1.1., 1.2. та 1.5. кредитного договору № 622 прописано, що банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що відновлюється у розмірі 450000 доларів США на поповнення обігових коштів, рефінансування заборгованості в ЗАТ «Альфа Банк» та споживчі потреби (в т.ч. на сплату процентів за користування коштами кредиту). Вважає необґрунтованим твердження позивача про те, що оскаржуваний договір нібито є договором факторингу, а відтак при його укладенні не дотримано суб'єктного складу, так як новий кредитор за ним не є фінансовою установою, оскільки оскаржуваний договір укладений у відповідності до ст.ст. 512-519 ЦК України глави 47 Цивільного кодексу та містить ознаки купівлі-продажу права вимоги, а не факторингу (глава 73 ЦК України).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник третьої особи: "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент" доводи скарги заперечував.

Представники відповідачів до суду не з'явились, про розгляд справи повідомлені.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 квітня між ЗАТ «Сведбанк» правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Елітком», ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 622.

На виконання зобов'язань за наведеним кредитним договором, між позивачем та ЗАТ «Сведбанк» правонаступником якого є відповідач 1, 23 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір № 622/ІП-1, відповідно до якого позивачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

31 грудня 2014 року між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ Фінансова компанія «Іпотека Кредит» (далі - відповідач 1, відповідач 2) було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець (відповідач 1) цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю (відповідач 2), а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Пунктом 1 зазначеного договору сторона відповідачів 1, 2 визначила, що право вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення.

В судовому засіданні місцевого суду представник відповідача 2, третьої особи пояснював, що відповідно до умов оспорюваного договору до відповідача 2 перейшли вимоги за кредитним договором № 622 від 23 квітня 2008 р., а також права вимоги по іпотечному договору № 622/ІП-1, а також наголошував, що помилка, яка була допущена в назві іпотекодавця та його ідентифікаційного коду в додатку № 1 до оспорюваного договору та додатковому договорі від 09 січня 2015 р. до нього не є самостійною підставою для визнання договору недійсним в цій частині.

04 липня 2015 року між відповідачем 2 та третьою особою було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, за яким продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено порушення вимог Законів України та ЦК України при укладенні договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, а також позивачем не було доведено порушення її прав, укладанням таких договорів, між первинним кредитором та новими кредиторами до яких перейшло право вимоги за договором, забезпечення якого позивач надала.

Суд також встановив, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється виключно на споживчі кредити (споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, відповідно до п. 23) ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин). Цільове призначення кредитної лінії, відповідно до п. 1.1., 1.2, 1.5 кредитного договору № 622 не відповідає визначенню передбаченого п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому визначених законом підстав недійсності правочинів судом не встановлено.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, позивач не довів, жодну з визначених ЦК України підстав, для визнання недійсними оспорюваних частин правочинів.

Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Варто зазначити, що 04.07.2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» (продавець) та ТОВ «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» (покупець), було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до якого сторони погодили, що права вимоги переходять від продавця до покупця в день підписання цього договору. В додатку до цього договору іпотекодавцем вказано ОСОБА_2

Таким чином, апеляційний суд вважає, що в додатках до договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 року та додаткового договору купівлі-продажу прав вимоги від 09.01.2015 року іпотекодавцем помилково зазначено іншу особу замість реального іпотекодавця ОСОБА_2, про що свідчить договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 року, додатковий договір та додаток до нього (а.с. 54-66).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції всупереч ст. 60, 61 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) посилався на відсутність належних і допустимих доказів того, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя на правильність оскаржуваного рішення не впливає, оскільки суд дійшов вірного висновку, що на правовідносини, що склались між сторонами не поширюється заборона передбачена п.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті."

Встановлення цієї обставини мало б значення лише у випадку передачі прав вимоги за споживчими кредитами.

Згідно з ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Так, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На перевірку доводів скарги щодо можливості застосування норм вказаного закону, апеляційним судом було витребувано копію кредитного договору № 622 від 23 квітня 2008 року укладеного між ЗАТ «Сведбанк» та ТОВ «Елітком», ОСОБА_4

Зі змісту вищевказаного договору, вбачається, що позичальнику ОСОБА_4 була відкрита кредитна лінія для рефінансування кредитної заборгованості в ЗАТ «Альфа Банк» (розділ перший договору).

Пунктом 7.7. кредитного договору визначено наступні особливі умови Договору.

Так, згідно з п. 7.7.1. кредитного договору, у договорі під терміном «Позичальник» розуміються - Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітком» та ОСОБА_4, які відповідно до ч.2 ст. 510 ЦК України одночасно виступають на стороні Позичальника. У договорі ця обставина тягне за собою:

солідарну вимогу зазначених осіб до банку видати кредит відповідно до умов договору (ст. 542 ЦК України).

солідарний обов'язок зазначених осіб перед банком повернути кредит, сплачувати проценти та інші платежі відповідно до умов договору (ст. 543 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, позивачка в даній справі укладаючи іпотечний договір № 622/ІП-1 від 23 квітня 2008 року забезпечила виконання умов кредитного договору в тому числі в частині позичальника юридичною особою ТзОВ «Елітком», а тому посилання останньої, що на дані правовідносини поширюється ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки в розумінні ст. 1 вказаного закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Разом з тим, у даному випадку, позичальником за забезпеченим позивачем кредитом, також виступає юридична особа ТзОВ «Елітком» що виключає можливість застосування ЗУ «Про захист прав споживачів», і відповідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи скарги в частині порушення вимог закону, щодо укладення договору факторингу з особою , яка не має відповідної ліцензії, суд також не приймає, так як даним обставинам суд дав оцінку, і прийшов до вірного висновку, що в даному випадку укладено не договір факторингу (ст. 1077 ЦК), а договір купівлі-продажу прав вимог, оскільки договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. При цьому відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором, що має місце в нашому випадку.

Доводи про те, що зобов'язання за договорами, право вимоги за якими передавалось тісно пов'язані з особою, а тому в силу ст. 515 ЦК та ст.576 ЦК України не можуть передаватись є надуманими припущеннями представника позивача в даній справі, оскільки зобов'язання повернути кредитні кошти не відноситься до зобов'язань, які тісно пов'язані з особою і ЦК України передбачено право одного кредитора передавати вимоги другому кредитору. При цьому та обставина, що кошти необхідно повертати на визначені рахунки , автоматично не відносить такі зобов'язання до тих, що тісно пов'язані з конкретною особою. Кредитні зобов'язання можуть бути виконані і іншою особою.

Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Так заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора. ЦК України наводить лише один приклад такого зобов'язання - це зобов'язання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи. Разом з тим, в нашому випадку, відбулася заміна осіб, які набули права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Крім того, пред'являючи позовну заяву позивач не посилався на зазначені обставини.

Посилання на те, що оскаржуване рішення не містить спростування неможливості застосування ч. 5 ст. 576 ЦК України до спірних правовідносин на правильність постановленого рішення також не впливають. Даною нормою Закону визначено, що предметом застави не можуть бути вимоги , які мають особистий характер, а також інші вимоги, які заборонені Законом. В даній справі предметом застави не є вимоги , які мають особистий характер, та вимоги, які заборонені Законом.

Доводи скарги з приводу не врахування судом, що фізичній особі кредит надавався переважно на споживчі потреби, колегія відхиляє тому, що, як вже зазначалось вище, за кредитом, який був забезпечений позивачем, фізична особа, взяла на себе солідарну відповідальність за повернення коштів і юридичною особою, а такий кредит ні за яких умов не може бути споживчим.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про обставини, наявність яких, могла розглядатись судом, як підстава для визнання недійсними правочинів.

Апеляційний суд погоджується з доводами, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу та вважає, що позивач в даній справі не довів порушення його прав відповідачами під час укладення договорів купівлі-продажу прав вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих частин договору про відступлення права вимоги від 31 грудня 2014 року та додаткового до нього договору від 09 січня 2015 року в частині прав та обов'язків позивача ОСОБА_2

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 22 лютого 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Іванченко М.М.

РубанС.М.