Провадження номер 2/741/109/18
Єдиний унікальний номер 741/1557/17
РІШЕННЯ

іменем України

13 лютого 2018 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 подала до Носівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 19 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 032АІ1 на купівлю транспортних засобів. За умовами договору банк прийняв зобовязання надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 56980,00 грн. та зі сплатою процентів у розмірі, порядку та на умовах, визначених договором. 19 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №032АІ1-ПОР, за яким поручитель зобовязується перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, у строки та порядку, передбаченому кредитним договором. Договором поруки передбачено, що він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань. Позивач указує, що відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Позивач уважає, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, а в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договором поруки, укладеним між сторонами, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором. Згідно з повідомленням від 17 грудня 2012 року банк повідомив позичальника, що станом на 18.10.2012 строк прострочення сплати кредиту складає 182 дні та вимагав протягом 30 календарних днів повернути кредит в повній сумі. Однак, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання кредитор не звертався до суду з вимогами до поручителя, тому позивач уважає, що порука за договором поруки від 19 грудня 2011 року припинилася 18 січня 2013 року. У 2014 році банк звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з вимогами про стягнення заборгованості, яка існувала станом на 22.11.2013. 05.05.2014 третейським судом було відкрито провадження у справі. Рішенням третейського суду від 26 січня 2015 року позов банку було задоволено та, не зважаючи на припинення поруки, стягнута заборгованості по кредитному договору у солідарному порядку з позичальника та поручителя. Наявність рішення третейського суду про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права (щодо визнання поруки припиненою). Тому позивач просила судовим рішенням визнати припиненою її поруку за Договором поруки № №032АІ1-ПОР, укладеним 19 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Позивач у судовому засіданні, яке відбулося 08 лютого 2018 року, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У судові засідання, яке відбулося 12 лютого 2018 року, позивач не зявилася. 09 лютого 2018 року позивач направила до суду додаткові пояснення щодо строків позовної давності, у яких містилося також її клопотання про розгляд справи за її відсутності. У додаткових поясненнях позивач не погоджується з твердженням банку про те, що строк позовної давності до вимог про визнання поруки припиненою сплинув 19 січня 2016 року, оскільки згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Тому і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Порушення права позивача полягає не у припиненні поруки за договором, а у невизнанні факту припинення поруки кредитором та безпідставному стягненні рішенням третейського суду заборгованості з поручителя, у той час, коли зобовязання поруки припинилося. Позивач уважає, що в такому випадку позовну давність слід обраховувати не з дня припинення поруки, а з дня, коли особа дізналася про порушення прав, тобто дізналася про незаконне виникнення та стягнення боргу за припиненим зобовязанням.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, 31 січня 2018 року надіслав до суду заяву, у якій визнав позовні вимоги та просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Отже, суд розглядає справу за відсутності позивача та відповідача ОСОБА_3

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги ОСОБА_2, просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити в задоволенні позову.

21 листопада 2017 року представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» надіслав до суду заперечення на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 У запереченні представник відповідача вказав, що ПАТ «Укрсоцбанк» не погоджується з твердженням позивача про те, що банк у порушення вимог чинного законодавства України, не скористався наданим йому цивільним правом на звернення до суду з вимогою до поручителя у встановлений строк, а тому порука припинилася з 18 січня 2013 року. Однак, відповідач уважає, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимог про визнання договору поруки припиненою, а твердження, на які посилається позивач, не узгоджуються з положеннями чинного законодавства та умовами кредитного договору. Так, у п. 6.2 договору поруки передбачено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання зобовязань за кредитним договором боржником або поручителем. У подальшому позичальником були порушені строки повернення кредитним коштів, на підставі чого у 2014 році ПАТ «Укрсоцбанк» вимушений був звернутися до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості в солідарному порядку з позичальника та поручителя. 26 січня 2015 року рішенням третейського суду позовну заяву банку було задоволено в повному обсязі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року заяву ПАТ «Укрсоцбанк» у порядку виконання рішення третейського суду було задоволено та видано виконавчі листи для примусового виконання рішення суду. За вказаними виконавчими листами 18 вересня 2015 року Носівським РВ ВДВС відкрито виконавче провадження по боржнику ОСОБА_3 та 19 квітня 2016 року Печерським РВ ВДВС м. Київ відкрито виконавче провадження по боржнику ОСОБА_2 Рішення третейського суду набуло законної сили та приведено до примусового виконання. Судом були досліджені обставини відповідальності за договором поруки, їм дана відповідна оцінка. Оскільки рішенням суду задоволені вимоги кредитора до боржника та поручителя, представник відповідача уважає, що підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що позивач обізнана про рішення третейського суду, а тому, будучи стороною у справі, могла заявити зустрічні позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим та/або оспорити вказаний договір чи подати заперечення. Проте, цими правами позивач не скористалася. Доводи позивача про те, що договір поруки припинений, адже банк не звернувся до неї, як до поручителя, з вимогою протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання, представник відповідача вважає безпідставними, оскільки в договорі поруки, укладеному сторонами, зазначено, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань у повному обсязі. Порука також припиняється, якщо банк у межах строку з дня настання строку виконання боргового зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Повне виконання боргових зобовязань повязується з конкретною датою погашення заборгованості, зазначеної у кредитному договорі. Окрім того, наявність судового рішення, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правовідносини за договором кредиту є такими, що тривають, оскільки є рішення суду про стягнення заборгованості з позивача, яке набрало законної сили та знаходиться на виконанні в органах ДВС, а тому строк виконання зобовязань за кредитним договором не закінчився, а, отже, і порука не може вважатися припиненою. Представник відповідача вказує, що позивачем безсумнівно пропущено строк позовної давності до вимог про визнання поруки припиненою, оскільки позивач свої позовні вимоги ґрунтує на тому, що строк припинення договору поруки настав 18 січня 2013 року та повязує його з тим, що право предявлення вимоги у кредитора виникло 18 липня 2012 року зі спливом строку отримання ним досудової вимоги, а, отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, були відомі їй ще з 18 січня 2013 року, відтак перебіг строку позовної давності розпочався з дня, наступного за днем настання цієї календарної дати, тобто з 19 січня 2013 року, та, відповідно, сплив 19 січня 2016 року. Оскільки позивач звернулася до суду в листопаді 2017 року, строк позовної давності для вимог про визнання договору поруки припиненим, сплив. Позивач не зазначила поважних причин пропуску позовної давності. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок.

У судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір кредиту № 032А01 (а. с. 7-17).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 56980,00 грн., а позичальник зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом на інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених Кредитним договором та відповідно до графіку погашення заборгованості.

19 грудня 2011 року в якості забезпечення зобовязань позичальника між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 032А01-ПОР (далі договір поруки), відповідно до якого остання поручилася відповідати за належне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та нести солідарну відповідальність у разі його невиконання (а. с. 18-21). Відповідно до п. 6.2 договору поруки цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору кінцевий термін повернення по кредиту до 18 грудня 2016 року (включно) на умовах, визначених договором.

У п. 4.4 кредитного договору визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків щодо погашення кредиту та процентів протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти на фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 було порушено строки повернення кредитних коштів. Неналежне виконання взятих на себе ОСОБА_3 зобовязань призвели до виникнення заборгованості, тому 17 грудня 2012 року за № 085-03/96-14807 банком боржнику ОСОБА_3 було направлено повідомлення про наявність заборгованості в розмірі 56375,06 грн. з вимогою негайно не пізніше тридцяти календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення повернути кредит в повній сумі, нараховані проценти за користування кредитом та неустойку (а. с. 22-23).

У 2014 році ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у солідарному порядку. 05 травня 2014 року ухвалою третейського суду порушено провадження у справі про стягнення заборгованості (а. с. 28). Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 26 січня 2015 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» у повному обсязі та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість по договору кредиту в розмірі 68241 грн. (а. с. 29-31).

У судовому засіданні встановлено, що рішення третейського суду про стягнення заборгованості набрало законної сили та приведено до примусового виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 6.2 спірного договору поруки визначено, що цей договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Але повідомленням від 17 грудня 2012 року банком боржнику ОСОБА_3 було направлено повідомлення про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобовязання, у звязку з чим від боржника банк вимагав не пізніше тридцяти календарних днів з моменту відправлення цього повідомлення повернути кредит у повній сумі, нараховані проценти за користування кредитом та неустойку.

У судовому засіданні встановлено, що ця вимога банку не була виконана боржником.

Таке право банку на дострокове витребування кредиту та процентів за користування кредитом передбачено п. 4.4 кредитного договору та частиною 2 статті 1050 ЦК України. Таким чином, банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором, визначивши днем остаточного його погашення 18 січня 2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252).

Відповідно до п. 6.2 договору поруки цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

При цьому умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України. Тобто за наявності у спірному договорі відповідної умови договору щодо його дії до виконання у повному обсязі зобов'язань за договором кредиту і цим договором до нього слід застосовувати положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Водночас у разі, якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника (постанова Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі N 6-28цс14).

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.09.2014 у справі N 6-53цс14, словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Оскільки в спірному договорі поруки відсутнє встановлення його строку, а також ураховуючи вимогу ПАТ «Укрсоцбанк» від 17.12.2012 до ОСОБА_3, направлену в порядку реалізації передбаченого п. 4.4 кредитного договору права кредитора вимагати дострокового виконання позичальником усіх своїх зобов'язань не пізніше тридцяти календарних днів з моменту відправлення такої вимоги, суд робить висновок, що строк пред'явлення ПАТ «Укрсоцбанк» до позивача як поручителя вимоги щодо повернення кредитних коштів настав з 18.01.2013 року (момент настання строку погашення зобов'язання).

На підставі вищевикладених правових норм, ураховуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд робить висновок, що вимога банку до поручителя мала бути предявлена протягом шести місяців від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника, тобто до 18 липня 2013 року включно.

Установлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до третейського суду з позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості.

Однак з матеріалів справи вбачається, що позовна заява до третейського суду була подана банком у 2014 році, що підтверджується копією ухвали про порушення провадження у справі (а. с. 28) та зазначено самим представником відповідача у запереченнях на позовну заяву (а. с. 46).

Отже, ПАТ «Укрсоцбанк» не реалізував своє право на звернення до поручителя протягом шести місяців з вищевказаної дати, тобто до 18 липня 2013 року, отже, суд робить висновок, що відповідна порука припинилася з 18 липня 2013 року на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

За таких обставин доводи представника відповідача про те, що порука не є припиненою, оскільки відповідно до пункту 6.2 договору поруки діє до повного виконання всіх зобовязань є безпідставними, адже банк скористався своїм правом і в односторонньому порядку достроково змінив строк виконання основного зобовязання до 18.01.2013 року.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі частини 4 статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (висновок міститься у постановах ВСУ: від 21 травня 2012 року у справі №6-18цс11, від 21 травня 2012 року у справі №6-20цс11, від 21 травня 2012 року №6-69цс11, від 21 листопада 2012 року у справі №6-134цс12, від 05 грудня 2012 року у справі №6-147цс12).

Правовим наслідком пропуску кредитором строку пред'явлення вимоги є припинення поруки, яка виступає видом забезпечення виконання зобов'язань (частина перша статті 546 ЦК України), який не є договором, але виникає на підставі договору (статті 547, 548 ЦК України).

Отже, метою положень частини четвертої статті 559 ЦК України є захист прав та інтересів поручителя шляхом припинення саме поруки з визначених підстав.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2011 року у справі N 6-19004св11 та постановах Вищого господарського суду України від 13 липня 2015 року у справі N 916/1493/14, від 30 липня 2013 року у справі N 910/4506/13 судами касаційної інстанції зазначено про те, що право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена.

У постанові від 21 травня 2012 року у справі N 6-88цс11 висловлено позицію про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Тобто, у разі наявності відповідного спору позивач може звернутися до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати її поруку припиненою.

Позивач ОСОБА_2 обрала вірний спосіб захисту своїх порушених прав шляхом предявлення позову про визнання поруки припиненою.

Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» не реалізував своє право на звернення до поручителя протягом шести місяців від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника, тому суд робить висновок, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності, про яке просить представник відповідача у запереченні на позовну заяву, суд робить нижченаведений висновок.

Положення ст. 559 ЦК України не покладають на поручителя обовязку звернутися до суду з позовом про визнання поруки припиненою для встановлення факту припинення поруки в межах строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, оскільки зобовязання поручителя припинилося в силу норми закону.

Водночас, у разі порушення прав поручитель може звернутися до суду за захистом права у визначений законом чи договором спосіб у разі його порушення іншою особою.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з днем порушення права або з днем, коли особа дізналася про порушення свого права.

Порушення права ОСОБА_2 полягає не у припиненні поруки за договором, яке відбулося 18 липня 2013 року, а у невизнанні факту припинення поруки кредитором та стягненні з неї рішенням третейського суду від 26 січня 2015 року заборгованості як з поручителя за припиненням зобовязанням поруки. Тому позовну давність необхідно обраховувати не з дня припинення поруки, а з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, тобто з дня стягнення боргу за припиненим зобовязанням (26 січня 2015 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 1, 2), позовні вимоги позивача суд задовольняє в повному обсязі, отже, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачену суму судового збору в рівних частинах з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 211, 247, 258, 263-265, 212-215, 354 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 032АІ1-ПОР, укладеним 19 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2, такою, що припинена.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 320 (триста двадцять) гривень на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Ковпака, 29, на користь ОСОБА_2 320 (триста двадцять) гривень на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий