АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/451/17 Номер провадження 22-ц/786/103/18Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Гальонкін С.А., Хіль Л.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2017 року (повний текст складено 25 жовтня 2017 року; час ухвалення рішення з 14.14 до 15.38) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, після уточнення та збільшення позовних вимог остаточно просила стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 08.11.2013 року у сумі 765 610,29 грн.

В обґрунтування зазначеного позову вказувала на невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 умов договору позики від 08.11.2013 року.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2017 року позов задоволений частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 411 536 грн. 87 коп., яка складається з 330 000 грн. суми основного боргу та 81 536, 87 грн. інфляційних втрат. Вирішено питання судового збору. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказувала на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на її пояснення - вона заперечувала факт отримання грошей. Судом не надана оцінка тому факту, що під час вчинення правочину (договору позики) не було додержано вимог ч.1,3,5 ст. 203 ЦКУ, що у подальшому потягло за собою недійсність правочину, встановлену ст. 215 ЦКУ.

Вказувала, що відповідно до ст.235 ЦКУ спірний договір взагалі є удаваним і судом першої інстанції при вирішенні справи по суті не враховані 110 000 грн., які повернуті позивачу, та недоплачену суму судового збору.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2013 року ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_2 договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 330 000 грн. та зобов'язалась повернути їх через два роки, про що було складено розписку (а.с.6)

Вказана розписка написана в присутності чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та підписана ним.

Станом на день розгляду справи судом першої інстанції грошові кошти не повернуті.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону, виходячи з доведеності позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Досліджуючи договір позики чи боргову розписку, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У зв'язку з цим, наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку з повернення грошових коштів (ч.3 ст. 545 ЦК України).

Отже, досліджуючи наявний в матеріалах справи оригінал боргової розписки, яка містить зобов'язання однієї особи (ОСОБА_2) повернути іншій особі (ОСОБА_3) у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позичкового зобов'язання, колегія суддів вважає, що вони є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов'язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України, як правильно зазначив в своєму рішенні суд першої інстанції.

Не може погодитися колегія суддів з доводами апеляційної скарги щодо відсутності боргових правовідносин між сторонами, які, на думку відповідачки, підтверджені її поясненнями та письмовими запереченнями на позов.

Відповідно до абзацу другого ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом положень глави 5 Розділу І ЦПК України ( у редакції 2004 року) пояснення (заперечення) сторони у справі, у тому числі відповідача, як усні, так і письмові не є доказами, які оцінюються судом у відповідності до вимог ст.212 цього Кодексу (ст.62, ст.184 ЦПК України).

ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів у підтвердження своїх заперечень і доводів про відсутність боргових правовідносин за розпискою від 08 листопада 2013 року.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Вказане свідчить, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились.

Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України (чинної на час постановлення судом першої інстанції рішення) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановленні інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У пунктах 4 і 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову у цьому.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не зверталась до суду з самостійним позовом чи зустрічною позовною заявою про визнання правочину удаваним, недійсним чи нікчемним. Таким чином, суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги, щодо вчинення правочину без додержання вимог ч.1,3,5 ст. 203 ЦКУ, що у подальшому тягне за собою недійсність правочину встановлену ст. 215 ЦКУ, а також щодо удаваності договору позики відповідно до ст. 235 ЦК України.

Також не заслуговують на уваги суду доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції 110 000 грн., повернутих позивачу згідно розписки від 02.02.2017 року, оскільки між тими ж самими сторонами 03.09.2013 був укладений ще один договір позики на суму 360 000грн. У розписці від 02.02.2017 року значено, що ОСОБА_2 повернула частину боргу в розмірі 110 000грн., але не вказано, за яким саме договором позики (а.с.25).

Тому суд першої інстанції підставно стягнув з відповідачів борг за договором позики від 08 листопада 2013 року у сумі 330 000 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недоплаченого позивачкою судового збору, апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях. Так, при зверненні до суду 17.11.2017 року ОСОБА_3 сплачено 7 260, 60 грн. судового збору (а.с.1), при подачі заяви про збільшення позовних вимог позивачкою доплачено 395 грн. 51 коп. судового збору (а.с.102).

За подачу заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 сплачено 640 грн. судового збору (а.с.12, 59).

ОСОБА_3 заявлено вимогу майнового характеру на суму 765 610 грн. 29 коп.(а.с.104).

Місцевим судом задоволено позовні вимоги на 53,75 %.

Таким чином, судом першої інстанції правильно стягнуто з відповідачів на користь позивача 4 115,37 грн. судового збору за подачу позову до суду та 640 грн. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову.

Зважаючи на встановлене, колегія суддів робить висновок, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.212 ЦПК України та у відповідності до приписів ст.214 ЦПК України (у редакції, що діяла на час ухвалення рішення) у рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує скасування чи зміну судового рішення.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2018 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді С.А.Гальонкін

Л.М.Хіль

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов