Провадження № 2/712/373/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Романенко В.А.

при секретарі - Таран А.І.

розглянувши у відкритому спрощеному судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 18.06.2001 року кожному з них в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1.

Отже, вони є співвласниками вказаної квартири де зареєстровані та фактично постійно проживають.

Разом з ними також проживала та зареєстрована відповідачка, яка є колишньою дружиною ОСОБА_1 та рідною матір'ю ОСОБА_2.

30 травня 2014 року вона добровільно залишила сім'ю, місце свого постійного проживання та переїхала проживати до іншого чоловіка за адресою АДРЕСА_2.

Спочатку вони вважали, що цей переїзд є тимчасовим і чекали її повернення, але цього не сталося.

12.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, де вказав, що «30.05.2014 року відповідачка залишила сім,ю та перейшла проживати до іншого чоловіка, з яким мала близькі стосунки, перебуваючи у шлюбі зі мною».

При розгляді справи ОСОБА_3 позовні вимоги не заперечувала і рішенням Соснівського районного суду 21.09.2015 року шлюб було розірвано. Рішення суду не оскаржувалося і вступило в законну силу.

Залишивши добровільно квартиру АДРЕСА_1 відповідачка з червня 2014 року квартирою не цікавиться, участі у підтриманні житла в належному стані не приймає, комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з цим вони несуть невиправдані витрати по оплаті комунальних послуг, що погіршує їх матеріальне становище.

З часу виїзду відповідачка не зверталася до них ні з якими пропозиціями, ніяких домовленостей між нею і ними не встановлено, перешкод по користуванню житлом немає, особисті речі відповідачки в квартирі відсутні. Тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 не користується житлом, де зареєстрована понад один рік без поважних причин. А тому, є всі правові підстави визнати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Те, що ОСОБА_3 фактично не проживає в квартирі без поважних причин більше року підтверджується актом опитування сусідів від 31.08.2017 року.

Крім цього, доказом відсутності відповідачки у вказаній квартирі більше трьох років є копія позовної заяви про розлучення від 12.08.2015 року та копія рішення Соснівського райсуду м. Черкаси від 21.09.2015 року.

Просить суд визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачки на нашу користь судові витрати по справі.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, однак зазначила, що дійсно з червня 2014 року вона не проживає в спірній квартирі, а проживає за адресою: АДРЕСА_2 з іншим чоловіком.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року справі № 6-2139цс15 викладено правову позицію, відповідно до якої спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов'язання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 18.06.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1.

Разом з ними також проживала та зареєстрована відповідачка, яка є колишньою дружиною ОСОБА_1 та рідною матір'ю ОСОБА_2.

12.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, де вказав, що «30.05.2014 року відповідачка залишила сім,ю та перейшла проживати до іншого чоловіка, з яким мала близькі стосунки, перебуваючи у шлюбі зі мною».

При розгляді справи ОСОБА_3 позовні вимоги не заперечувала і рішенням Соснівського районного суду 21.09.2015 року шлюб було розірвано. Рішення суду не оскаржувалося і вступило в законну силу.

Позивачами зазначено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_3 добровільно залишила сім'ю, місце свого постійного проживання та переїхала проживати до іншого чоловіка за адресою АДРЕСА_2.

Залишивши добровільно квартиру АДРЕСА_1 відповідачка з червня 2014 року квартирою не цікавиться, участі у підтриманні житла в належному стані не приймає, комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з цим вони несуть невиправдані витрати по оплаті комунальних послуг, що погіршує їх матеріальне становище.

З часу виїзду відповідачка не зверталася до них ні з якими пропозиціями, ніяких домовленостей між нею і ними не встановлено, перешкод по користуванню житлом немає, особисті речі відповідачки в квартирі відсутні. Тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 не користується житлом, де зареєстрована понад один рік без поважних причин. А тому, є всі правові підстави визнати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Факт не проживання ОСОБА_3 в квартирі без поважних причин більше року підтверджується актом опитування сусідів від 31.08.2017 року.

Крім того, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснювала, що дійсно в спірній квартирі не проживає з червня 2015 року, комунальні послуги нею не сплачувались. Один раз вона приїздила до сина в спірну квартиру.

В судовому засіданні позивачі стверджували, що замки до квартири ними не змінювалися, перешкод в користуванні відповідачем спірною квартирою з їх сторони не вчинялося, особисті речі відповідача в квартирі відсутні.

Доказом відсутності відповідачки у вказаній квартирі більше трьох років є копія позовної заяви про розлучення від 12.08.2015 року та копія рішення Соснівського райсуду м. Черкаси від 21.09.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що внаслідок розірвання шлюбу з позивачем відповідач ОСОБА_3 перестала бути членом сім'ї позивача, ведення спільного господарства вони припинили, у спірній квартирі відповідач не проживає понад 3 років, її майно у житлі відсутнє, угод щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у належній позивачам квартирі перешкоджає власникам в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відтак вбачає підстави для захисту порушеного права позивачів в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає судовий збір у розмірі 1280 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 19, 76, 81 89, 244, 280-282 ЦПК України, ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 354, 355 ЦПК України).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України ).

Головуючий: