П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №569/10661/16-ц

провадження №22-ц/787/243/2018

08 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Гордійчук С.О., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_5,

відповідач -Публічне акціонерне товариство "Акціонерний банк "Індустріалбанк"

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_7,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Смолій Л.Д. від 28 листопада 2017 року, проголошеного в 14год.16хв. в м.Рівне

в с т а н о в и в :

25 серпня 2017року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ПАТ "Акціонерний банк "Індустріадбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_7 про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 16 липня 2007 року між ним та АКБ "Індустріалбанк" укладено кредитний договір №КRI/0800/392/07, відповідно до якого банк зобов'язався надати йому у користування кредитні кошти в розмірі 50000 дол. США для придбання нерухомості. Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору за порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахованих відсотків, комісій банк може нарахувати пеню в розмірі 1 відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Вважає, що вказаний пункт договору щодо встановлення сторонами договору пені в розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 365% від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів за рік є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором.

Просить визнати п.8.1. кредитного договору № КRI/0800/392/07 від 16 липня 2007 року укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ АБ "Індустріалбанк" недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області в складі від 28 листопада 2017 року в задоволені позову ОСОБА_5 до ПАТ "Акціонерний банк "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_7 про захист прав споживача, визнання недійсним пункту кредитного договору відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_6 покликається на його незаконність в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Вказує, що висновок суду про те, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору , суперечить рішенню Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011та Верховного Суду України від 14.09.2016 року №6-223цс16.

Судом в порушення частин 1 та 2 ст.131 ЦПК України були прийняті докази, подані відповідачем після початку розгляду справи по суті, зокрема розрахунок заборгованості, у якому містилися відомості про фактичні обставини справи, а саме, що банк в певний період часу застосував відсоткову ставку для визначення пені 0,03 а не 1.

Висновок суду в оскаржуваному рішенні: "...правлінням АКБ "Індустріалбанк" було прийнято рішення зменшити розмір пені з 1% до 0,03% за кожен день прострочення, оскільки банк має право в односторонньому порядку зменшити розмір пені, так як це покращує умови договору для виконання позичальником зобов'язань. Вказана обставина сторонами не заперечується" не відповідає дійсності, оскільки вказана обставина заперечувалася представниками позивача.

Зокрема, суду було подано доказ: попередження про погашення простроченої заборгованості від 23.09.2015 року, яким підтверджується, що відповідач нараховує пеню відповідно до п.8.1. кредитного договору в повному обсязі, а не за ставкою 0,03%.

Зазначає, що судом не правомірно не застосовано норми п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Таким чином, очевидним є той факт, що встановлення сторонами договору пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 365% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзові на апеляційну скаргу ПАТ АКБ «Індустріалбанк» вказує на те, що рішення судом першої інстанції постановлено з дотриманням норм ст.ст. 203,215,230 ЦК України. Позивачем не доведено порушення його прав, а суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, що виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Договір містить підпис позивача, що підтверджує його волевиявлення та згоду щодо всіх його істотних умов. Просить рішення залишити в без змін, а в задоволенні скарги - відмовити.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності умислу в діях банку, а наявні у справі докази навпаки свідчать про обізнаність позивача щодо суті та змісту договору, діяльність відповідача не є нечесною, а також відсутня шкода споживачеві.

Такий висновок відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

У ч.1ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 16 липня 2007 року між ОСОБА_5 та АКБ "Індустріалбанк" було укладено договір кредитний (фізичних осіб на придбання нерухомості на споживчі цілі під заставу нерухомості), за умовами якого банк зобов'язався надати кредит у сумі 50000 доларів США, а позичальник повернути його та сплатити відсотки за користування.

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання погашати кредит у сумі не менше ніж 139 доларів США, сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом, вартість всіх супутніх послуг, а також інші фінансові зобов'язання відповідно до графіку платежів, що зазначений в додатку 1 до договору не пізніше 25-го числа кожного місяця, наступного за звітним, а в останньому місяці користування кредитом не пізніше дати, вказаної в пункті 5.2. а саме 15 липня 2037 року.

Відповідно до п. 8.1 договору за порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахованих відсотків, комісій банк може нарахувати пеню в розмірі 1 відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Згідно п. 9.1. кредитного договору передбачено, що волевиявлення позичальника на укладання цього договору є вільним і відповідає його внутрішній волі.

Відповідно до п.10.3. договору позичальник перед укладенням цього договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування в банку та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується повідомленням банку №KRI/0800/392/07 від 16 листопада 2007 року, яке є невід'ємною частиною цього договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Статтею 627 ЦК України встановлено,що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з положеннями частин першої, другої та п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав грошові кошти в розмірі 50000 доларів США і лише у 2017 році, через десять років після отримання кредиту, звернувся з позовними вимогами про визнання пункту договору кредиту недійсним.

Оскільки, про те, що за умовами кредитного договору за порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахованих відсотків, комісій банк може нарахувати пеню в розмірі 1 відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення платежу, ОСОБА_5 на момент укладення договору був обізнаний та погодився із вказаною умовою договору, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі, то суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання п. 8.1 кредитного договору недійсним.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем його вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції суперечить рішенню Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на власному помилковому трактуванні позивачем вказаного рішення Конституційного суду України.

Необґрунтованими є доводи позивача про те, що умови п. 8.1 договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором, так як передбачена вказаним пунктом договору пеня в розмірі 1% за кожний день прострочки, нараховується не на всю сукупну вартість наданого позичальнику кредиту, а тільки на суму простроченої заборгованості, а, у разі її відсутності, пеня не нараховується взагалі.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, разом з тим, помилково застосував норми ст.230 ЦК України, оскільки позов з цих підстав ОСОБА_5 не заявлявся і визнання пункту кредитного договору недійсним, на підставі положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, є самостійними підставами визнання угоди (чи її умов) недійсним. Однак покликання суду на вказану норму не вплинула на правильність постановленого рішення та не є підставою для його скасування чи зміни.

Також, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення покликання позивача на прийняття судом в порушення ч.1 та 2 ст.131 ЦПК України доказів, поданих відповідачем після початку розгляду справи по суті, оскільки вказане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_5.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.