Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Наумовій О.С., Седик Д.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

представника третьої особи: Сліпчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, поданого в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області про забезпечення повернення дитини,

в с т а н о в и в :

Головне територіальне управління юстиції у Київській області звернулось до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 у якому просить визнати незаконним утримання відповідачем на території України малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Повернути малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Королівства Іспанія за адресою: АДРЕСА_1. У випадку не виконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду про повернення дитини матері, зобов'язати останнього передати малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, й ого матері ОСОБА_1. Витрати пов'язані з поверненням дитини у Королівство Іспанії, покласти на позивача.

Мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина народилася і зростала у Королівстві Іспанія.

28.11.2012 року судом з розгляду справ жорстокої поведінки з жінками №1 м. Оспіталет-де-Льобрегат прийнято судовий наказ № 426/12 про захист щодо вжиття термінових судових дій, а саме відповідачу було заборонено наближатися до позивача на відстань меншу за 1000 м та спілкуватися з нею будь-яким способом.

Місце постійного проживання дитини було визначено разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_1.

року суд з розгляду справ жорстокого поводження з жінками №1 м. Оспіталет-де-Льобрегат ухвалив рішення про розірвання шлюбу між сторонами та постановив, що опіка і піклування над дитиною належить матері, при цьому батьківські права здійснюватимуться обома батьками. Право користування сімейним помешканням за адресою АДРЕСА_1, надано матері дитини, оскільки їй надано право опіки та піклування над малолітнім ОСОБА_6. Також вказаним рішенням було встановлено графік спілкування, відвідувань і перебування дитини з батьком, а також розмір аліментів на користь ОСОБА_6.

У зв'язку із встановленим ОСОБА_6 04.12.2013 року у лікарні Сан-Хуан- де-Деу (Барселона, Королівство Іспанія) діагнозом, дитині проведено операцію та надано рекомендації систематичного обстеження за перебігом хвороби.

У січні 2017 року позивач разом із неповнолітнім ОСОБА_6 прилетіла в Україну і 03.01.2017 року привезла ОСОБА_6 за місцем проживання батьків відповідача на одну добу для спілкування.

Проте, з того часу батько дитину не повертає, уникає спілкування та зустрічей із позивачем, перешкоджає ОСОБА_1 у поверненні дитини до місця проживання, що змушує її звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року залучено у справу в якості третьої особи орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області.

У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі, виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просили суд позов задовольнити.

Позивач пояснила, що вона не надавала згоди на зміну держави постійного місця проживання дитини з Королівства Іспанія. В результаті незаконного, на її думку, утримання відповідачем дитини, ОСОБА_6 не проходив необхідні йому обстеження з метою контролю перебігу його хвороби, що може негативно вплинути на здоров»я дитини.

Представники позивача додатково зазначили, що з 04.01.2017 року відповідач вчиняє незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року).

Враховуючи, що над малолітнім ОСОБА_6 судовим рішенням встановлена опіка та визначено опікуном його матір, то у розумінні статей 3, 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на опіку і піклування щодо дитини.

З огляду на означене просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову у повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. (Т. 1 а.с. 230-237).

Зокрема, відповідач пояснив, що ОСОБА_1 не належно здійснює піклування над дитиною, з огляду на те, що ОСОБА_6 під час зустрічі із ним був вдягнений не за погодою, дитина мала хворобливий вигляд. На даний час ОСОБА_6 адаптувався до умов проживання із ним, відвідує середню загальноосвітню школу та гуртки, отримує належне виховання. Повідомив, що дитина не бажає спілкуватися із матір»ю та повертатися до неї.

А тому, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти позову посилаючись на ст. 13 Конвенції, вважав, що позивачем не здійснювалось належне піклування про дитину. Станом на момент розгляду справи в суді дитина прижилася у даному середовищі з батьком, а тому її повернення до Королівства Іспанія може завдати психологічної шкоди малолітньому, що суперечить інтересам дитини.

Більше того, повідомив, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 не бажає повертатися до матері, неохоче з нею спілкується, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач перешкоджає спілкуванню дитини не тільки із матір»ю, а й із Органом опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області, представник якого при неодноразових виїздах за місцем проживання батька з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 не зміг потрапити до будинку, оскільки двері ніхто не відчиняв. Батько не повідомив Органу опіки та піклування про наявність рішення Королівства Іспанія про встановлення над ОСОБА_6 опіки та звертався до них із заявами встановлення місця проживання дитини із ним. У подальшому відповідач відкликав свою заяву до Органу опіки.

Вважала, що утримуючи дитину без згоди матері, відповідач вчиняє незаконно, чим порушує права дитини.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, представника третьої особи, допитавши свідка ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 25 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. (Т.1 а.с. 22).

Рішенням суду по розгляду справ жорсткого поводження з жінками № 1 м. Л'Оспріталет-де-Льобрегат, Барселона, Королівство Іспанія № 44/2013 у справі № 7/13-І від 07.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Опіку над малолітнім сином ОСОБА_6 надано матері ОСОБА_1, при цьому батьківські права здійснюються обома батьками.

Місце проживання матері із сином визначено за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено режим відвідувань, спілкування і перебування з малолітнім ОСОБА_6 батька кожні 1 та 3 вихідні (чи в кожні 2 та 4 вихідні) з 10 до 20 години в суботу і з 10 до 20 години в неділю без ночівлі. Під час дії наказу про захист передача дитини буде здійснюватись третьою особою. Передачі будуть здійснюватись за місцем проживання матері.

Що стосується Різдвяних та Пасхальних канікул, батько буде перебувати зі своїм сином ОСОБА_6 половину канікул з 10 по 20 годин без ночівлі.

Що стосується літніх канікул, батько буде перебувати зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6 протягом п'ятнадцятиденних періодів, а саме: в парні роки - з 1 липня по 15 липня з 1 серпня по 15 серпня.

В непарні роки мати буде перебувати з дитиною з 15 липня по 1 серпня і з 15 серпня по 1 вересня.

Після періоду канікул режим відвідування буде поновлений на користь того батька, який не перебував зі своїми дітьми в останні вихідні напередодні початку періоду канікул.

Батько не зможе подорожувати зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6 поза Іспанії без дозволу матері чи судового дозволу.

Встановлено суму аліментів, яка підлягає стягненню з батька на користь матері на утримання дитини у розмірі 250 євро. Крім цього, має виплачуватись половина додаткових витрат. Ці суми мають бути виплачені батьком ОСОБА_4 на наданий матір'ю рахунок в перші п'ять днів кожного місяця. Ця сума буде актуалізуватись щорічно згідно індексу роздрібних цін, визначених Національним інститутом статистики чи органом, який в майбутньому буде здійснювати його функції.

Вирішено питання розподілу судових витрат (Т, 1 а.с. 38 - 43)

Із матеріалів справи убачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав в Іспанії.

У січні 2017 року позивач приїхала із малолітнім ОСОБА_6 до України та лишила дитину батькам відповідача для спілкування. При цьому, між ними було погоджено, що дитина лишається з ними на одну добу, після чого буде повернута матері.

Разом з тим, сина позивачу не повернули, що зумовило її численні звернення до відповідних правоохоронних органів, державних установ та суду.

Як було встановлено під час судового розгляду, відповідачу відомо про вказане рішення суду Королівства Іспанія № 44/2013 у справі № 7/13-І. Сторони рішення суду не оскаржували.

Між з тим, відповідач не заперечує, що дитина з січня місяця 2017 року проживає із ним за адресою: АДРЕСА_2, відвідує загальноосвітню школу № 306 у м. Києві без отримання на це згоди матері ОСОБА_1

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», (далі Конвенція 1980 року) до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Королівством Іспанія з 01.03. 2008 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Пунктом а) ст. 5 Конвенції 1980 року, визначено, що для цілей цієї Конвенції: права піклування включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Оскільки позивач ОСОБА_1 призначена опікуном над малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до судового рішення Корілівства Іспанія від 07.06.2013 року та заперечує щодо проживання дитини з батьком на території України, а батько відмовляється добровільно повертати дитину до місця її проживання у Королівство Іспанія, то суд приходить до висновку, що дитина утримується відповідачем незаконно, що є порушенням права позивача піклування над нею.

Згідно із ст. 14 Конвенції 1980 року, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

За положеннями ст. 23 Конвенції 1980 року, ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції.

Таким чином, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на опіку і піклування щодо дитини.

Більше того, як убачається із довідки з відділення онкології н. 1225172 виданої госпіталем Сан-Хуан-де-Деу, Барселона, Королівство Іспанія, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 поставлений діагноз скупчення у верхньому і задньому середостінні. 30.01.2017 року дитині проведено хірургію пухлини та рекомендовано постійний клініко-радіологічний контроль, який позивач проходила з дитиною. (Т. 1 а.с. 73).

Під час судового розгляду відповідач заперечував проти встановленого ОСОБА_6 діагнозу у госпіталі Сан-Хуан-де-Деу, Барселона, Королівство Іспанія та зазначав, що дитина є цілком здоровою і не потребує лікування.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Дитина незаконно утримується відповідачем із січня 2017 року. Позивач звернулась з даним позовом до суду 14.08.2017 року.

Тобто, менше одного року з дати незаконного утримання відповідачем малолітнього ОСОБА_6.

А тому, суд відхиляє посилання відповідача на ч. 2 ст. 12 Конвенції 1980 року, як підстави для відмови у позові. Оскільки обставини того, чи вже прижилася, чи ні дитина у своєму новому середовищі, не впливає на вирішення даного питання, так як судом відкрито провадження у справі до спливу одного року з дати незаконного утримання.

Згідно із ст. 13 Конвенції 1980 року незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

У судовому засіданні відповідачем не доведено, що позивач фактично не здійснювала піклування на момент переміщення малолітнього ОСОБА_6.

Судом достеменно встановлено, що позивач не надавала своєї згоди на утримання дитини батьком за місцем свого проживання.

Судом також не встановлено обставин того, що існує серйозний ризик того, що повернення малолітнього ОСОБА_6 поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Враховуючи, що станом на момент розгляду справи в суді дитина досягла 8 років, то її думка з приводу повернення до Королівства Іспанії, судом не заслуховувалась.

Суд також відхиляє посилання відповідача на жорстоке поводження позивача зі своїми дітьми та притягнення останньої до кримінальної відповідальності, оскільки належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України суду не надано, хоча обов»язок доказування покладено на сторони для підтвердження як їхніх вимог так і заперечень.

Покази допитаного у судовому засіданні свідка, які узгоджуються із поясненнями сторони відповідача, що позивач 26.04.2017 року в приміщенні школи № 306 І-ІІІ ступенів Деснянського району м. Києва у м. Києві де навчається її син розпилювала газ із балончику та намагалася силоміць забрати дитину зі школи, при цьому останній здійснював опір, суд оцінює критично, оскільки як було з»ясовано судом, свідок не була очевидцем того, що безпосередньо позивач розпилювала газ із балончику, а тільки припускає, що це здійснила позивач.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст.4, 76-82, 258-259, 263-265, 268,273, , 352-355 430 ЦПК України, Конвенцією «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», Конвенцією «Про права дитини», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, поданого в особі Головного територіального управління юстиції у Київській області до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області про забезпечення повернення дитини - задовольнити.

Визнати незаконним утримання ОСОБА_4 на території України малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернути малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію Королівства Іспанія за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 передати малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Витрати пов'язані із поверненням дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у Королівство Іспанія покласти на ОСОБА_1.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Cуддя

Повний текст рішення суду виготовлений 07.02.2018 року.