Справа №463/5372/17
Провадження №2/463/747/18
УХВАЛА

судового засідання

29 січня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про зобовязання до вчинення дій, визначення способів участі у вихованні дітей, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, просить ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_6, 29.06.2008р.н. та визначити способи у вихованні дітей синів ОСОБА_7, 13.09.2006р.н., ОСОБА_8, 15.01.2011р.н. та доньки ОСОБА_6 29.06.2008р.н., зокрема:

особисте спілкування у І та ІІІ суботу щомісячно з 11.00 до 20.00 год.; ІІ та VI неділю щомісячно з 11.00 год. до 20.00 год. та щосереди з 16.00 год. до 20.00 год.; спільний відпочинок у першу половину літніх та зимових канікул, під час яких діти проживатимуть разом з батьком, в тому числі під час відпочинку за межами України.

у свята Великдень та Різдва Христового;

необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою, з правом забирати дітей з дому/школи особисто в день побачень.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львові від 10.11.2017р., яка постановлена за правилами ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017р. включно.

До початку підготовчого судового засідання, відповідач, а також її представник адвокат ОСОБА_4, повноваження якого підтверджуються ордером на ведення справи серії ЛВ № 098310, подали до суду клопотання про залишення зазначеного позову без руху в окремій його частині, оскільки такий не відповідає вимогам п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в редакції, чинній на час його предявлення та вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в редакції, чинній на даний час. Зокрема, серед обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги відсутні обставини про наявність чинення відповідачем будь-яких перешкод у спілкуванні і вихованні сина ОСОБА_9. Не зазначені докази, що підтверджують цю обставину. Крім того, не зазначено доказів, які підтверджують обставини ігнорування відповідачем норм моралі, провокування конфліктних ситуацій, чинення психологічного та морального тиску на позивача, у тому числі погрожування позбавити його можливості виховувати дітей, бачитися з ними та позбавити позивача батьківських прав; щодо чинення відповідачем активних дій з метою перешкодити позивачу бачитись з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_8; щодо матеріальної підтримки позивачем дітей. Вважає, що відкриття провадження за таким позовом, який не відповідає вимогам процесуального законодавства порушує право відповідача на справедливий судовий розгляд. Тому, позовну заяву в частині вимог про визначення способу участі позивача у вихованні сина ОСОБА_7 просить залишити без руху, надавши строк для вказання обставин, які обґрунтовують цю вимоги та доказів, які підтверджують таку обставину, а також для зазначення доказів, які підтверджують обставини щодо ігнорування відповідачем норм моралі, провокування конфліктних ситуацій, чинення психологічного та морального тиску на позивача, у тому числі погрожування позбавити його можливості виховувати дітей, бачитися з ними та позбавити позивача батьківських прав; щодо чинення відповідачем активних дій з метою перешкодити позивачу бачитись з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_8; щодо матеріальної підтримки позивачем дітей.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторони позивача, які вважають дане клопотання безпідставним, представника третьої особи, яка у вирішенні клопотання покладається на розсуд суду, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_10 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. У звязку з наведеним залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п. п. 5, 6 ст. 119 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Практично аналогічні положення закону закріплені в п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в редакції, чинній на даний час.

В розумінні цих норм під обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги слід розуміти лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними.

Не належать до юридичних фактів матеріально-правового характеру обставини, що є доказами у справі, оскільки з ними закон не повязує виникнення, зміну або припинення прав чи обовязків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які є підставою позову.

У справі яка розглядається юридичним фактом матеріально-правового характеру є та обставина, що позивач є батьком трьох дітей та у звязку з цим, вправі приймати участь у їх вихованні, однак внаслідок тих чи інших дій відповідача, обмежується в реалізації цього права, з приводу чого і виник спір, зокрема, щодо участі позивача у вихованні дітей, в тому числі сина ОСОБА_7

Саме такий юридичний факт є обставиною справи, а не, як вирвано відповідачем з контексту позову, ігнорування норм моралі, провокація конфліктних ситуацій і т.д.

Тому, суд приходить до висновку, що позовна заява відповідає вимогам як п. п. 5, 6 ст. 119 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду, так і вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в редакції, чинній на даний час, внаслідок чого не підлягає залишенню без руху, а що стосується зазначення доказів, то суд звертає увагу відповідача на наступне.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Порядок подання доказів врегульовано положеннями ст. 83 ЦПК України, відповідною до якої, можливість подання доказів існує і на подальших стадіях судового процесу.

У звязку з наведеним, відсутність в позовній заяві посилань на ті чи інші докази не може вважатись підставою для залишення позовної заяви без руху.

Відтак, клопотання як безпідставне належить залишити без задоволення, а його мотивація про порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд, по суті є результатом невірного тлумачення практики ЄСПЛ. Занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог буде неспівмірним обмеженням у праві позивача на доступ до правосуддя, і як наслідок, не переслідуватиме законної мети.

Керуючись ст. ст. 175, 187 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про зобовязання до вчинення дій, визначення способів участі у вихованні дітей.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали складено 05.02.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.