Справа № 463/3577/17
Провадження № 2/463/500/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_9», Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор» про скасування державної реєстрації права власності, визнання договорів іпотеки та договору про відступлення права вимоги недійсними, -

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «Львівморепродукти» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогами про:

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення, загальною площею 297,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019778), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019573), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019171), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

визнання недійсним договору іпотеки від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за № 1912 та скасування запису про іпотеку 21085589 та запису про обтяження № 21085265;

визнання недійсним договору іпотеки від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за № 1910 та скасування запису про іпотеку 21083907 та запису про обтяження № 21083284;

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.11.2011р. між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Львівморепродукти» укладено генеральну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577 в рамках якої укладені кредитні договори № № 012/6.2.1.4.0/11578 (далі договір № 11578), 011/6.2.1.4.0/11579 (далі договір № 11579), 011/6.2.1.4.0/11580 (далі договір № 11580) з наступними змінами та відповідно до яких банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі, на строк і на умовах, передбачених у цих договорах, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити комісії та проценти за користування кредитними коштами та виконати інші зобовязання передбачені договором. В якості забезпечення виконання умов генеральної угоди, в рамках якої укладено кредитні договори між банком та позичальником 11.11.2011р. укладено договір іпотеки нерухомого майна № 010/6.2.1.4.0/11577/1 (далі договір іпотеки від 11.11.2011р.), предметом якого є будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5, нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв.м. та нежитлові приміщення загальною площею 297,5 кв.м., які розташовані за цією ж адресою. В подальшому, банк відступив право вимоги за кредитними та іпотечним договором ТОВ «Фінанс ОСОБА_9», а останній в свою чергу, шляхом укладення відповідного договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 20.04.2017р. та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 25.04.2017р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за номером 3171 (далі договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 3171) відступив права ТОВ «Оптимум Фактор». Цього ж дня, а саме 25.04.2017р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 посвідчено договір за номером 3173 (далі договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 3173), згідно якого новий кредитор «Оптимум Фактор» відступив права вимоги за іпотечним договором відповідачу ОСОБА_4

Вважає, що ОСОБА_4 не набув права вимоги за договором іпотеки від 11.11.2011р. у звязку з його припиненням до укладення договору про відступлення права вимоги № 3173 від 25.04.2017р. Зокрема, після того як право вимоги набуло ТОВ «Фінанс ОСОБА_9», останній направив позивачу листа від 26.04.2016р. про можливість врегулювання виконання зобовязань за кредитними договорами у разі внесення:

за договором № 11580 у строк до 29.04.2016р. включно грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн. з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11579 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн. за графіком: 550 000 грн. у строк до 30.09.2016р. включно і 550 000 грн. у строк до 31.10.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11578 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн. за графіком: 550 000 грн. у строк до 30.11.2016р. включно і 550 000 грн. у строк до 30.12.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України.

Позивач прийняв таку пропозицію та на виконання зазначеного листа, відповідно до домовленостей між сторонами, виконав обовязки в повному обсязі, однак з порушенням графіку внесення коштів.

Незважаючи на таке порушення, кредитор ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» видав довідки від 28.04.2016р. № 732, від 17.01.2017р. № 40 та від 02.02.2017р. № 148, відповідно до яких зобовязання за кредитними договорами припинено. Направивши кредитору відповідну вимогу від 20.02.2017р. про виключення записів про іпотеку та обтяжень з Державного реєстру речових прав та записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна отримав відповідь від 17.03.2017р., згідно якої за кредитними договорами № 11580 та № 11578 зобовязання повинно бути виконано в повному обсязі, оскільки позивачем не дотримано графіку внесення коштів. Також, цим листом повідомлено про те, що згадані вище довідки про припинення зобовязань є недійсними.

Дії третьої особи ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» щодо визнання недійсними довідок про припинення зобовязання та відмови у вилученні записів про іпотеку та обтяження вважає такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки між сторонами було досягнуто домовленості про врегулювання заборгованості за кредитними договорами шляхом направлення кредитором відповідної пропозиції і її прийняття боржником. Незважаючи на порушення боржником графіку внесення коштів, кредитором прийнято таке прострочення боржника як належне виконання зобовязання, що в кінцевому, підтверджується відповідними довідками, які в сукупності з пропозицією кредитора свідчать про вчинення правочину в письмовій формі згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України. Оскільки іпотека має похідний характер, з припиненням основного зобовязання іпотечний договір від 11.11.2011р. припинив свою дію.

Незважаючи на це, 25.04.2017р. укладено два договори про відступлення права вимоги за іпотечними договорами № 3171 та № 3173, згідно яких такі права в кінцевому перейшли до ОСОБА_4, який 17.06.2017р. провів державну реєстрацію права власності на предмети іпотеки.

Оскільки в такому випадку ОСОБА_4 не міг набути права вимоги за іпотечним договором, вважає незаконною реєстрацію права власності на спірні приміщення від 17.06.2017р., що має наслідком недійсність укладених в подальшому іпотечних договорів від 23.06.2017р. № 1912, згідно якого ОСОБА_4 передав в заставу ОСОБА_5 нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 та від 23.06.2017р. № 1910 згідно якого ОСОБА_4 передав в заставу ОСОБА_6 будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5.

Самі ж дії відповідачів та третіх осіб щодо передачі права вимоги за іпотечними договорами вважає такими, що мають фіктивний характер, оскільки вчинені вини одразу після того, як позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про припинення іпотечного договору від 11.11.2011р.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 20.07.2017р., постановленою за правилами ЦПК України в редакції чинній до 15.12.2017р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Крім того, за заявою позивача, яка подана одночасно з позовною заявою вжито заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на нежитлові приміщення, загальною площею 297,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1); нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1); будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1), про що постановлено відповідну ухвалу від 20.07.2017р., яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.10.2017р.

До початку розгляду справи по суті, відповідно до ст. 31 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., заявою від 29.11.2017р. позивач уточнив позовні вимоги шляхом доповнення предмета позову вимогою про визнання недійсним договору про відступлення прав, укладеного 25.04.2017р. між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за № 3173.

Ухвалою від 29.11.2017р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду зазначену заяву про уточнення позовних вимог, копії якої направлено учасникам справи.

В обґрунтування цієї вимоги позивач покликається на те, що зазначені дії відповідача і третьої особи щодо укладення правочину № 3173 вчинені одразу після звернення позивача до Господарського суду Львівської області з позовом про припинення договору іпотеки від 11.11.2011р. з метою ускладнення виконання рішення господарського суду у справі за цим позовом. Вважає, що вчинені вони без наміру створення правових наслідків, внаслідок чого договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 3173 від 25.04.2017р. є фіктивний та підлягає визнанню недійсним.

Крім того, в процесі розгляду справи, а саме 22.12.2017р. представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ПрАТ «Львівобленерго» укладати з ОСОБА_4 будь-які договори щодо постачання електроенергії до нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 та виконувати будь-які інші зобовязання перед ОСОБА_4 щодо спірного майна та заборони ПрАТ «ЛьвівобленергО» вчиняти дії щодо припинення електропостачання до електроустановок ТОВ «Львівморепродукти» та нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5, а також заборонити вчиняти дії щодо припинення договору про постачання електричної енергії № 90215 від 29.12.2006р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.12.2017р. в задоволенні такої заяви відмовлено.

Крім того, до початку розгляду справи по суті, в судовому засіданні 24.01.2018р. представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 24.01.2018р. задоволено частково та витребувано копію договору про відступлення права вимоги, серія та номер 3173, виданий 25.04.2017р., видавник ОСОБА_10, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; копію договору про відступлення права вимоги, серія та номер 3171, виданий 25.04.2017р., видавник ОСОБА_10, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; копію договору іпотеки за № 1912, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно з яким ОСОБА_4 передав в заставу ОСОБА_5 нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м., що знаходяться з адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Опришківська, 5 для забезпечення зобовязань в розмірі 5000 грн. за договором позики від 23.06.2017р. (номер запису про іпотеку 21085589 та номер запису про обтяження № 21085265); копію договору іпотеки за № 1910, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно з яким ОСОБА_4 О.Б. передав в заставу ОСОБА_6 будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться з адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Опришківська, 5 для забезпечення зобовязань в розмірі 10 000 грн. за договором позики від 23.06.2017р. (номер запису про іпотеку 21083907 та номер запису про обтяження № 21083284).

Вказані документи, разом з доказами їх направлення учасникам справи надійшли на адресу суду 06.02.2018р.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2, повноваження якої підтверджуються нотаріально засвідченою довіреністю від 03.08.2017р., а також ордером на надання правової допомоги серії ЛВ № 082537 надала відзив на позовну заяву до якого долучено докази його направлення учасникам справи. У відзиві зазначає про необґрунтованість позовних вимог, зокрема з тих підстав, що основне зобовязання між позивачем та відповідачем не є припиненим. Згідно положень чинного законодавства, для припинення зобовязання шляхом прощення боргу необхідним є укладення відповідного договору. Такий договір повинен укладатись в тій самій формі що і правочин, зобовязання за яким припиняються, тобто у формі єдиного документа із зазначенням всіх істотних умов договору про припинення зобовязання внаслідок прощення боргу, у звязку з чим він не може вважатись укладений у спосіб обміну листами. Такого договору між сторонами не укладалось у звязку з чим основне зобовязання і похідне від нього іпотечне зобовязання не можуть вважатись припиненими, а відступлення прав вимоги за іпотечними договорами є правомірним. ОСОБА_4, набувши права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором скерував відповідну вимогу позивачу про необхідність погашення заборгованості, у звязку з невиконанням якої, в подальшому було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, що стало підставою для проведення реєстрації права власності на спірні приміщення і що виключає можливість задоволення відповідних позовних вимог. Як наслідок, не можуть бути задоволені вимоги про визнання недійсними укладених в подальшому іпотечних договорів № 1912 та № 1910, оскільки право власності ОСОБА_4, який за такими договорами є іпотекодавцем, набуте правомірно.

Також заперечує проти позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення прав, укладеного 25.04.2017р року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор» та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за № 3173. Зокрема, за фіктивним правочином в діях всіх його сторін повинен бути наявний умисел. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Оскільки в даній справі ОСОБА_4 передано нерухоме майно, спірний договір не може вважатись фіктивним і підстави для задоволення такої вимоги відсутні. Тому, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи ТОВ «Оптимум Фактор» ОСОБА_3, повноваження якого підтверджуються належною довіреністю від 15.01.2018р., скерував до суду письмові пояснення на позовну заяву, до яких долучив докази направлення таких учасникам справи. У поясненнях зазначає про необґрунтованість позовних вимог з підстав, які по суті є аналогічні тим, що викладені у згаданому вище відзиві на позов. Також вважає, що основне зобовязання за кредитними договорами і похідне від нього іпотечне зобовязання не може вважатись припиненим, оскільки відповідний договір про врегулювання заборгованості відсутній. Крім того, можливість прощення боргу існувала за умови сплати позивачем визначених сум у чітко встановленні строки, однак такого обовязку позивач дотримався лише частково. Грошові кошти в розмірі та строки, які зазначено в листі від 26.04.2016р. позивачем сплачено лише за кредитним договором № 11580, після чого між сторонами укладено окремий договір про врегулювання заборгованості від 27.04.2016р. саме за таким кредитним договором. За іншими кредитними договорами позивач порушив графіки платежів, які визначені в листі від 26.04.2016р., у звязку з чим листом від 17.03.2017р. позивача було повідомлено про недійсність попередньо виданих довідок. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, повноваження якого підтверджуються належною довіреністю від 10.07.2017р. позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, хоча про дату, місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином, заявою до суду просять справу розглядати за їх відсутності. Проти обґрунтованості позову заперечують та просять відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи ТОВ «Оптимум Фактор» ОСОБА_3 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених в письмових поясненнях. Просить в задоволенні позову відмовити.

Треті особи ПН ЛМНО ОСОБА_7, ПН ЛМНО ОСОБА_8 та представник ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» в судове засідання не зявились, хоча про дату, місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Перша скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Інші причин неявки не повідомили.

За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не зявились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення і що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Враховуючи, що провадження у справі відкрито за правилами ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., а проведення попереднього судового засідання судом не визнавалось необхідним, з метою дотримання принципів змагальності та диспозитивості, до початку розгляду справи по суті учасникам справи дано можливість повідомити та надати суду всі наявні у них докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Перед початком розгляду справи по суті сторони ствердили про вичерпність поданих суду доказів.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 11.11.2011р. між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ТОВ «Львівморепродукти» укладено генеральну кредитну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577 із подальшим укладенням в її рамках кредитних договорів: № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011р. на суму 4 500 000 грн. зі строком користування кредитними коштами до 10.11.2016р. (а.с.53-55 т.2); № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011р. на суму 3 000 000 грн. зі строком користування кредитними коштами до 09.11.2012р. (а..с.45-50 т.2) та кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011р.

В якості забезпечення виконання зобовязань за вказаними кредитними договорами, між позивачем та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011р. (а.с.30-36 т.1), предметом якого є будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5, нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв.м. та нежитлові приміщенні загальною площею 297,5 кв.м., які розташовані за цією ж адресою.

Зобовязанням, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У звязку з укладенням відповідного договору від 28.05.2015р., який оскаржувався позивачем в судовому порядку і позов якого залишено без задоволення згідно рішення Господарського суду м. Києва від 17.02.2016р. (а.с.192-200 т.1), право вимоги за іпотечним договором від 11.11.2011р. перейшло до ТОВ «Фінанс ОСОБА_9».

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

Як вбачається з листа ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» № 718 від 26.04.2016р. (а.с.42 т.1) новий кредитор повідомив боржника про можливість врегулювання зобовязань за кредитними договорами у разі внесення:

за договором № 11580 у строк до 29.04.2016р. включно грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн. з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11579 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн. за графіком: 550 000 грн. у строк до 30.09.2016р. включно і 550 000 грн. у строк до 31.10.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України;

за договором № 11578 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн. за графіком: 550 000 грн. у строк до 30.11.2016р. включно і 550 000 грн. у строк до 30.12.2016р. включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку ст. 605 ЦК України.

У строк, визначений в листі № 718 позивачем внесена грошова сума за договором № 11580, що стверджується копією платіжного доручення від 28.04.2016р. (а.с.50 т.1). За іншими кредитними договорами графік внесення платежів позивачем не дотримано. Зокрема, за договором № 11579, відповідно до копій платіжних доручень, кошти внесені 30.09.2016р. в сумі 550 000 грн. (а.с.49 т.1), 28.10.2016р. в сумі 275 000 грн. (а.с.48 т.1) та 30.11.2016р. в сумі 275 000 (а.с.47 т.1), а за договором № 11578 30.11.2016р. в сумі 275 000 грн. (а.с.46 т.1), 29.12.2016р. в сумі 550 000 грн. (а.с.45 т.1), 31.01.2017р. в сумі 175 000 грн. (а.с.44 т.1), 31.01.2017р. в сумі 100 000 грн. (а.с.43).

Враховуючи зазначене, за кредитним договором № 11580 між позивачем та ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» 27.04.2016р. укладено договір про врегулювання заборгованості (а.с.60-61 т.2), відповідно до якого зобовязання позичальника за кредитним договором № 11580 при умові сплати 2 000 000 грн. припиняються відповідно до ст. 605 ЦК України. Згідно п. 3.3 цього договору, у разі невиконання позичальником зобовязань за цим договором, встановлених п. 2.2.2, всі домовленості сторін втрачають силу і діють умови кредитного договору.

Учасники справи не оспорюють, що таких договорів за кредитними договорами № 11578 та № 11579 між сторонами не укладалось.

Натомість, згідно виданих ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» довідок № 732 від 28.04.2016р. (а.с.51 т.1), № 41 від 17.01.2017р. (а.с.52 т.1), № 40 від 17.01.2017р. (а.с.53 т.1), № 148 від 02.02.2017р. (а.с.54 т.1), зобовязання позичальника за трьома кредитними договорами припинені.

За загальним правилом зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Така підстава припинення зобовязання як прощення боргу закріплена в ст. 605 ЦК України, згідно з якою, зобовязання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст ст. 605 ЦК України не містить вимог щодо форми правочину про прощення боргу, у звязку з чим, на переконання суду, сторони мають керуватись вимогами ст. ст. 206, 207, 208, 214, 654 ЦК України.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно ч. 5 ст. 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобовязання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з приписами ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 214 ЦК України, відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

За своєю юридичною природою, прощення боргу в розумінні ст. 214 ЦК України є різновидом відмови від правочину, а в розумінні ст. 653 ЦК України різновидом розірвання договору, адже внаслідок розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Відповідно до зазначеного, прощення боргу як підстава для припинення зобовязання не може розглядатись інакше ніж односторонній правочин, і тому, згідно з правилами ст. ст. 208, 214, 654 ЦК України він повинен бути вчиненим у такій самій формі, що і правочин, зобовязання за яким припиняються, оскільки повинен містити точні обставини, за яких відбувається прощення боргу, зміст договору, за яким виник обовязок боржника, обсяг прощення, а також дату, з якої зобовязання вважається припиненим.

При цьому, він не може укладатись шляхом обміну листами, адже як зазначено в ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Можливість укладення господарських договорів у спрощений спосіб, зокрема шляхом обміну листами допускається лише тоді, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Закон, і зокрема положення ст. ст. 626, 628 ЦК України, ст. 180 ГК України вказують на те, що сума прощення, конкретний договір за яким відбувається прощення, сторони цього договору та строк, з якого зобовязання вважається припиненим становлять істотні умови договору про припинення зобовязання внаслідок прощення боргу, що робить неможливим укладення такого договору у спрощений спосіб шляхом обміну листами, оскільки в листі № 718 від 26.04.2016р. та довідках № 732 від 28.04.2016р., № 41 від 17.01.2017р., № 40 від 17.01.2017р., № 148 від 02.02.2017р. такі істотні умови договору відсутні.

Вказане узгоджується з положеннями ст. 626 ЦК України, згідно з якою договором визнається домовленість сторін, спрямована в тому числі на припинення цивільних прав та обовязків.

Більше того, за змістом ст. 605 ЦК України прощення боргу є безумовним, тобто є внутрішнім волевиявленням кредитора щодо звільнення боржника від виконання його обовязків, однак у справі яка розглядається така підстава для припинення зобовязання розглядалась сторонами договору виключно при умові сплати визначеної кредитором суми у встановленні строки.

Згідно ч. 1 ст. 604 ЦК України, зобовязання припиняється за домовленістю сторін.

Оскільки принцип свободи договору є одним з основних принципів зобовязальних правовідносин, сторони вправі припинити існуюче між ними зобовязання за домовленістю. При цьому, предметом домовленості може бути будь-яка діяльність сторін, в тому числі і прощення боргу, що додатково підтверджує ту обставину, що у справі яка розглядається саме внаслідок укладення відповідного договору зобовязання, зокрема за кредитними договорами № 11578 та № 11579, можуть припинитись.

Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи те, що позивачем не дотримано графіку платежів, який викладено в листі № 718 від 26.04.2016р., його дії не можуть розцінюватись як прийняття пропозиції, і відповідно, прийняття виконання від ТОВ «Львівморепродукти» в такому випадку не може розцінюватись як намір ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» вважати себе зобовязаним для укладення правочину про прощення боргу згідно абз. 2 ч. 1 ст. 641 ЦК України, оскільки таке виконання, як вірно зазначає представник третьої особи, прийнято лише в якості погашення боргу.

Внаслідок цього довідки № 40 від 17.01.2017р. та № 148 від 02.02.2017р. щодо припинення зобовязань за кредитними договорами № 11578 та № 11579, які за своєю правовою природою і юридичними наслідками не можуть заміняти одностороннього правочину про прощення боргу правомірно відкликані листом від 17.03.2017р. № 691 з підстав недодержання графіку внесення платежів (а.с.59 т.2).

Тому, позиція представника позивача про те, що між сторонами в розумінні ч. 1 ст. 207 ЦК України в письмові формі укладено договір про прощення боргу шляхом обміну листами є невірним, оскільки така форма, для позивача і ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» як субєктів господарювання відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України не допускається. Саме остання норма є спеціальною у спірних правовідносинах, тоді як положення ч. 1 ст. 207 ЦК України в таких правовідносинах є загальною нормою.

Відтак, основне зобовязання, що виникає з генеральної угоди від 11.11.2011р. не може вважатись припиненим внаслідок погашення позивачем заборгованості згідно пропозиції, викладеної в листі № 718 від 26.04.2016р. та отриманих в подальшому довідок, які до того ж, відкликані третьою особою правомірно.

Відповідно до листа № 691 від 17.03.2017р. загальний розмір заборгованості за кредитними договорами № 11578 та № 11579, станом на 17.03.2017р. становить 5 652 392,32 грн.

Згідно договору від 25.04.2017р. № 3171 про відступлення прав за іпотечним договором від 11.11.2011р. (а.с.18 т.2), ТОВ «Фінанс ОСОБА_9» відступило ТОВ «Оптимум Фактор» право вимоги за іпотечним договором, предметом якого є спірне майно.

Відповідно до іншого договору від 25.04.2017р. № 3173 (а.с.17 т.2), ТОВ «Оптимум Фактор» відступило таке право ОСОБА_4

Згідно оглянутої судом в судовому засіданні 16.02.2018р. оригіналу вимоги від 28.04.2017р., а також оригіналу доказу її направлення та отримання позивачем, відповідач ОСОБА_4, після набуття права вимоги за кредитними та іпотечним договором повідомив позивача про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором та одночасно, повідомив про наслідки невиконання цієї вимоги звернення стягнення.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечив, що вказані вимоги не були виконані, хоча й надав суду для огляду дещо іншу за змістом вимогу, яка отримана позивачем від ОСОБА_4, що з огляду на нижченаведене не може мати правого значення.

Іпотека, за змістом ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 3173, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Відповідно до п. 5.5.1, у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотеко держателя на підставі якого іпотеко держатель на власний розсуд може згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. В цьому випадку цей договір (застереження п. 5.5.1) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Під час розгляду цивільної справи № 6-2967цс16 Верховний Суд України на основі аналізу положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України сформулював правовий висновок згідно якого позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Оскільки в даній справі основне зобовязання за кредитними договорами не може вважатись припиненим в розумінні ст. 605 ЦК України, а договір іпотеки від 11.11.2011р. передбачає можливість задоволення вимог іпотекодержателя в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірні приміщення за відповідачем ОСОБА_4 суд не вбачає і тому, в задоволенні таких вимог відмовляє.

Як наслідок, належить відмовити в задоволенні вимог про визнання недійсними договору іпотеки від 23.06.2017р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.19-21 т.2) згідно з яким ОСОБА_4 передав в іпотеку нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 та договору іпотеки від 23.06.2017р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.22-24 т.2), згідно якого ОСОБА_4 передав в іпотеку будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про скасування державної реєстрації, які даним рішенням залишаються без задоволення.

Так само, не підлягає до задоволення вимога про визнання недійсним договору № 3173 від 25.04.2017р. про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 11.11.2011р.

Зокрема, за змістом ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Під час розгляду цивільної справи № 6-197цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного договору № 3173, між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_4 також укладено договір про відступлення права вимоги від 25.04.2017р. за умовами якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю право вимоги, що виникло з генеральної кредитної угоди від 11.11.2011р. та укладених в її рамкам кредитних договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою ч. 1 ст. 546 ЦК України.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ст. 575 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

З огляду на те, що іпотека має похідний характер та спрямована для забезпечення виконання основного зобовязання, договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором не може вважатись таким, що укладається лише для виду, а його сторони не можуть вважатись такими, що мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, оскільки іпотечне зобовязання за своєю юридичною природою є забезпечувальним та не заміняє собою основного зобовязання, а первинно, відповідач ОСОБА_4 направив позивачу вимогу про необхідність сплати заборгованості і лише в подальшому, у звязку з невиконанням цієї вимоги в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідно до умов договору звернув стягнення на предмет іпотеки, що додатково виключає можливість вважати оскаржуваний договір фіктивним.

Більше того, саме за договором № 3173 відповідач ОСОБА_4 отримав майно, що згідно висновків Верховного Суду України само-по-собі виключає можливість визнання його недійсним в порядку ст. 234 ЦК України.

Натомість, та обставина, що договори про відступлення права вимоги № 3171 та № 3173 укладені в один день не може бути ознакою фіктивності останнього, оскільки акти цивільного законодавства не обмежують кредитора часовими рамками реалізувати своє право на укладення такого виду договорів.

Так само, не має правого значення ціна договору про відступлення права вимоги, оскільки по-перше, така стосується договору про відступлення права вимоги за генеральною угодою, а не оскаржуваного договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, який є предметом оскарження і по-друге, з врахуванням принципу свободи договору, який закріплено в ст. 627 ЦК України і який розкрито в ст. 6 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору. Отже, само-по-собі ціна оскаржуваного договору не може вважатись ознакою його фіктивності.

Тому, позов в повному обсязі належить залишити без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 206, 207, 208, 214, 234, 328, 509, 513, 514, 526, 546, 575, 598, 599, 604, 605, 626, 627, 628, 641, 642, 653, 654, 1049, 1054 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» (79035, м. Львів, вул. Липова Алея, 5) до ОСОБА_4 (80375, Львівська обл., Жовківський район, с. Зашків, вул. Коновальця, 107а/4), ОСОБА_5 (79019, м. Львів, вул. Смерекова, 4/2), ОСОБА_6 (79020, м. Львів, вул. Буковинська, 5а), треті особи Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (79026, м. Львів, вул. Рубчака, 5), Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (79054, м. Львів, вул. Липинського, 3/2), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_9» (01133, м. Київ, вул. Кутузова, буд. 18/7, офіс 301 ), Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор» (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 11, офіс 27, ) про:

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення, загальною площею 297,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019778), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019573), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на будівлі та споруди майнового комплексу, загальною площею 3705,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Опришківська, 5 (номер запису про право власності 21019171), яка здійснена 17.06.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7;

визнання недійсним договору іпотеки від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за № 1912 та скасування запису про іпотеку 21085589 та запису про обтяження № 21085265;

визнання недійсним договору іпотеки від 23.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за № 1910 та скасування запису про іпотеку 21083907 та запису про обтяження № 21083284;

визнання недійсним договору про відступлення прав, укладеного 25.04.2017р року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор» та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за № 3173.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 20.02.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.