Апеляційне провадження № 22-ц/796/1881/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/11505/14-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Астаф'євою Іванною Віталіївною,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 21 листопада 2017 року суддею Мирошниченко О.В. в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва о 9 год. 25 хв.,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 20.11.2007 року у розмірі 143 950,03 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року позивач змінив предмет позову та просив стягнути з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 20.11.2007 року у розмірі 143 950,03 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 20.06.2014 року складає 1 705 790,15 грн.

На обгрунтування позовних вимог зазначав про те, що 20.11.2007 року ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 80 000 доларів США, які зобов'язувалась повернути в строк до 20.11.2017 року. Договір кредиту забезпечено іпотекою за договром від 20.11.2007 року, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком і Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у Державному реєстрі іпотек.

08.12.2011 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. У зв'язку із порушенням умов кредитного договору та невиконанням зобов'язання, у позичальника ОСОБА_4 утворилась заборгованість, у розмірі 143 950,03 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 20.06.2014 року складає 1 705 790,15 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з підстав пропуску Банком строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представником ПАТ «Дельта Банк» - подано апеляційну скаргу та, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити новее про задоволення позову у повному розмірі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції при ухваленні рішення помилково дійшов висновку про пропуск банком строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, оскільки умовами договору про надання споживчого кредиту передбачений строк його дії 20.11.2017 року.

Також зазначає, що 8 листопада 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог, за яким до останнього перейшло право вимагати від боржників ПАТ «УкрСиббанк» повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З огляду на що, вважає, що Банк звернувся з позовом до суду в липні 2014 року в межах строку позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, подала клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із зайнятістю в іншій справі, яка розглядається Броварським міськрайонним судом Київської області.

Проте, зазначену причину неявки представника Банку суд вважає неповажною, оскільки Банк є юридичною особою та не позбавлений можливості направити в судове засідання іншого представника.

Крім того, представник Банку АстафєваІ.В. не зазначила в своєму клопотання підстав для надання переваги в участі у справі у Броварському міськрайонному суді Київської області, з огляду на те, що повідомлення про розгляд справи Апеляційним судом м. Києва було їй надіслано ще 31.01.2018 року, тобто раніше.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена за законом належно.

Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, про сплив якої було заявлено відповідачем до постановлення судом рішення у суді першої інстанції у відповідності до положень ст. 267 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2007 року між АКіБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 80 000 доларів США, які зобов'язувалась повернути в строк до 20.11.2017 року.

В подальшому 08.12.2011 року право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк» згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, зазначає, що позичальником ОСОБА_4 порушено умови кредитного договору в частині їх виконання позичальником, внаслідок чого утворилась заборгованість, у розмірі 143 950,03 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 20.06.2014 року складає 1 705 790,15 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, зокрема, вимогою від 15.04.2009 року № 26-93/302 на адресу ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 161), що заборгованість у позичальника утворилась ще 15 квітня 2009 року, а з позовом до суду про її стягнення позивач звернувся до суду лише у липні 2014 року.

Пунктом 4.2. договору кредиту від 20.11.2007 року визначено, що позичальник зобов'язаний погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів, розмір яких встановлений згідно із п. 1.2.2. на рахунок, вказаний в п. 1.2.2 вказаного Договору.

Згідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач вказував, що станом на 20.06.2014 року у відповідача виникла кредитна заборгованість у розмірі 143 950.03 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 705 790,15 грн.

Згідно загальних засад цивільного судочинства саме особа, яка стверджує, що зобов'язання на її користь не виконано, повинна доводити факт невиконання такого зобов'язання в конкретних обсягах і в конкретні строки і лише у випадку доведення такого факту невиконання, інша сторона повинна доказувати відсутність вини у таких діях.

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

ПАТ «Дельта Банк» вказуючи на порушення строків позовної давності посилався на те, що якщо клієнт впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою строки позовної давності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Тобто зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-116цс 13 від 06.11.2013 та № 6-14цс 14 від 19.03.2014.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена позиція викладена також у постанові ВСУ №6-152цс14 від 29.10.2014.

Таким чином, банк знав про порушення свого права ще з 2009 року (вимога від 15.04.2009 року) (т. 1 ас. 161) , проте з позовною заявою звернувся лише в 2014 році.

Кредитним договором передбачена автоматична зміна строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 4.2. договору кредиту від 20.11.2007 року визначено, що позичальник зобов'язаний погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів, розмір яких встановлений згідно із п. 1.2.2. на рахунок, вказаний в п. 1.2.2 вказаного Договору.

Згідно п.4.6. кредитного договору позичальник зобов'язаний достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених п.п.2.3, 4.9, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього Договору та/або порушень істотних умов Договору та застосування Банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 12 цього договору.

Відповідно до п. 12.1 договору, відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторонни погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушення умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку чи у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результатті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Б чи у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календаний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

В апеляційній скарзі Банком абсолютно проігноровано факт наявності п. 4.6 кредитного договору, яким сторони домовилися про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання.

Верховний Суд України у постанові №6-249цс15 від 02.12.2015 року також вважає необхідним застосування пункту кредитного договору про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання у повному обсязі і відлік строків позовної давності по всьому кредиту саме з цього моменту.

Така ж правова позиція викладена і у постанову ВСУ №6-1188цс16 від 29.06.2016 року, і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-17525ск15 від 20.01.2016, №6-3433ск16 від 13.04.2016.

Тобто, якщо прострочення погашення кредиту почалося 15.04.2009 року і тривало 31 календарний день, то відбулася автоматична, без будь-яких письмових повідомлень, зміна строку виконання зобов'язання, встановлено новий строк повернення всього розміру кредиту.

З позовом до суду банк звернувся в липні 2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зіспливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), тобто і до всіх штрафних санкцій (пені за прострочення повернення кредитних коштів) сплив строк позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.4.6. Кредитного договору позичальник зобов'язаний достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених п.п.2.3, 4.9, 5.5., 5.6., 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього Договору та/або порушень істотних умов Договору та застосування Банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 12 цього договору.

Із прямого трактування цього пункту договору та норм чинного законодавства щодо зміни строку виконання зобов'язання, з врахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України № 6-53цс14 від 17.09.2014, № 6-125цс14 від 17.09.2014, № 6-106цс14 від 24.09.2014 та № 6-169цс 14 від 29.10.2014, а також в ухвалі ВССУ №6-36751 св 14 від 17.12.2014, випливає, що у випадку зміни строку виконання кредитного зобов'язання і встановлення нового строку, з цього моменту припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків.

Тобто, потрібно розрізняти відсотки, які сплачуються за користування чужими грошовими коштами і підлягають сплаті протягом строку дії позики (кредиту) незалежно від прострочення повернення кредиту, та відсотки, які являються штрафними санкціями за невчасне повернення кредитних коштів.

Отже, після спливу строку користування кредитом (достроково на підставі п.4.6.) відпала правова договірна підстава для нарахування таких відсотків. У такому випадку можливе нарахування лише відсотків як штрафних санкцій за невчасне повернення розміру кредиту та нарахованих на той час відсотків. При чому, стягнення таких відсотків є додатковими вимогами і, виходячи з того, що до основної вимоги сплив строк позовної давності, до таких відсотків він також сплив.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, наявних в ній доказах та вимогах закону, а тому не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Астаф'євою Іванною Віталіївною, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19.02.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: