Справа № 761/7426/17
Провадження № 2/761/302/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 05.09.2017 року позивач просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1, які належать на праві спільної сумісної власності сторонам як подружжю, що зареєстровані на відповідача, визнавши за позивачем право власності на ? частину будинку з господарськими спорудами та на ? частину земельної ділянки, площа якої складає 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу в 1984 році своїми зусиллями побудували житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. На даний час сторони проживають в зазначеному будинку.. Право власності на будинок зареєстрований за відповідачем.

Таким чином, оскільки будинок та земельна ділянка, яка знаходиться під ним набуті під час перебування сторін в шлюбі, а тому відповідно до ст.22 КпШС вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Так як не досягнуто між сторонами згоди щодо поділу будинку та земельної ділянки, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що спірний реконструйований будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки свідоцтво видано 06.03.2000 року, право власності на нього не пройшло державну реєстрацію, тому він не підлягає поділу. З технічної документації вбачається, що спірне домоволодіння на той час складалося з двох прилеглих житлових будинків, загальною площею 55,4 кв.м., один під літерою А площею 27,5 кв.м. до уточнення 26,6 кв.м., а другий під літерою «Б» площею 27,9 кв.м. Ці будинки в подальшому було реконструйовано відповідачем протягом осені 1981 року - літа 1982 року, що призвело до збільшення загальної площі на 18.4 кв.м., до 73,8 кв.м.

Спірна земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача на підставі рішення №1096 від 26.06.1954 року та була передана відповідачу у приватну власність в порядку Закону України «Про приватизацію земельних ділянок». А тому у відповідності до положень ст.57 СК України земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача. Ні земельна ділянка, ні будинок не можуть бути поділеними так як є особистою власністю відповідача. Також представник зазначив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі тричі та позивач просить поділити майно, що було набуто в 1970 та 1981 роках, при тому що перший шлюб було розірвано між сторонами 03.11.1981 року. Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС встановлювався трирічний строк позовної давності до позовних вимог про поділ майна подружжя. Позивач звернулася до суду лише 02.03.2017 року, тобто через 36 років після припинення шлюбу, нею пропущено строк позовної давності для вимог про поділ майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши сторони та їх представників, свідків, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено судом, сторони тричі перебували в шлюбі, починаючи з 09.06.1977 року по 03.11.1981 року, з 27.10.1982 року по 29.07.1999 року, з 04.05.2012 року по 07.03.2017 року.

Позивач в позовній заяві зазначала, що земельна ділянка та будинок, який побудований на ній є спільним майном подружжя та підлягають поділу.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з рішенням Київської міської ради №302/403 від 24.06.1999 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих будинків та господарських будівель» передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для обслуговування жилих будинків і господарських будівель. Як зазначено в рішенні, право користування на земельну ділянку виникло на підставі рішення №1096 від 29.06.1954 року.

11.08.2000 року ОСОБА_1 на підставі зазначеного рішення було видано Державний акт на право приватної власності на землю.

Як встановлено під час слухання справи, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.07.1970 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 успадкували 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах (тобто кожний по 1/3 частини будинку).

На підставі ухвали суду від 21.05.1981 року якою затверджено мирову угоду, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 2/3 частин домоволодіння.

Право власності зареєстровано 30.06.1981 року.

Крім того, згідно ухвали суду ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання в строк до 01.06.1981 року передати відповідачці ОСОБА_5 частину вартості 1/3 частини будинку в сумі 2 750,00 крб.

Суду не було надано доказів з яких коштів та в які строки були сплачені суми.

З поетажного плану вбачається, що станом на 09.06.1980 року будинковолодіння складається з двох приміщень літ А площею 27,5 кв.м. (квартира №1) та будівля в літ «Б» площею 24,8 кв.м. (квартира 2), загальною площею 52,3 кв.м. по домоволодінню.

Станом на 15.01.1999 року будинок, згідно технічного паспорту, має загальну площу 77,4 кв.м. а також зазначено, що зазначені приміщення є самовільно збудованими.

06.03.2000 року Радянська районна держадміністрація м.Києва на підставі Розпорядження №176 від 03.03.2000 року Радянської районної держадміністрації м.Києва взамін раніше виданим правоустановчим документам видала ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 площею 73,8 кв.м.

Так як судом встановлено, що майно набуте в 2000 році (земельна ділянка) та 1981 -1982 рік (будинок побудовано), що не заперечувалось позивачем, суд вважає за необхідне вирішити даний спір керуючись положеннями КпШС, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд не може взяти до уваги пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки вони пояснили, що знають ОСОБА_4 з 1988-1989 років, а будинок був побудований в 1981-1982 роках.

З тих же міркувань суд не може взяти до уваги пояснення свідка ОСОБА_9, так як вона надала свідчення про події, які відбувались після 1999 року.

Стаття 22 КпШС визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (ст.25 КпШС).

Згідно з положеннями ст.29 КпШС, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Суд не може взяти до уваги посилання позивача на ст.89 ЗК України (в редакції чинній на момент розгляду справи в суді), оскільки право власності позивача на земельну ділянку виникло в 2000 році.

Враховуючи встановлене в судовому засіданні, оскільки земельна ділянка отримана відповідачем внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні та в той час коли сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому підстави для визнання земельної ділянки спільним майном подружжя та її поділу відсутні.

Щодо поділу будинку варто зауважити, що він є самочинним будівництвом, не зареєстрований у встановленому діючим законодавством порядку, на нього не виникло право власності, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання будинку спільним майном подружжя та його поділу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжяв повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 лютого 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула