ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року

м. Харків

Справа № 643/7567/16-ц

Провадження № 22ц/790/264/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Хорошевського О.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Афоніна К.О.

імена сторін:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

інші учасники справи:

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року у складі судді Майстренко О.М. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про передачу дитини для проживання разом з батьком -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 серпня 2009 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4. З 2013 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, сторони мешкають окремо, позивачка разом з сином проживають за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Батько не піклується про стан здоров'я дитини, його фізичний та духовний розвиток, вихованням дитини не займається, матеріальної допомоги на його утримання не надає. У зв'язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити, справу розглядати за їх відсутністю.

Відповідач позов не визнав та звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до відповідача про передачу дитини для проживання разом з батьком.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу подружжя має малолітнього сина - ОСОБА_4. 28 квітня 2014 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина мешкає разом з матір'ю, між сторонами склався порядок спілкування батька з дитиною , однак з вересня 2014 року відповідачка перешкоджає вільному спілкуванню з дитиною, що примусило позивача звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково та усунено йому перешкоди у спілкуванні з сином, визначено спосіб його участі у вихованні сина, зобов'язано ОСОБА_2, не перешкоджати ОСОБА_2 у спілкуванні з сином та брати участь у його вихованні. За вказаним рішенням суду відкритті виконавчі провадження, однак позивачка ухиляється від виконання рішення суду, негативно настроює сина проти батька, здійснює психологічний тиск на дитину. ОСОБА_2 посилається на те, що він матеріально забезпечений, має всі необхідні житлові умови для проживання разом з сином, у зв'язку з чим просить суд передати сина - ОСОБА_4 для проживання разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2.

Позивачка та її представник заперечували проти зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 постійно уникав виконання своїх батьківських обов'язків, відповідачем безпідставно вказується на те, що позивачкою не виконується рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року про усунення перешкоди у спілкуванні з сином, оскільки надані позивачкою акти про невиконання відповідачем рішення суду спростовують його доводи. Посилання ОСОБА_2 на те, що він матеріально забезпечує дитину не підтверджено доказами, а надані ним копії квитанцій та чеків датовані періодом знаходження даної цивільної справи в провадженні суду. Позивачка вважає, що зустрічні вимоги відповідача не є доведеними та спростовуються доказами наданими нею в судовому засіданні.

Представник 3-ї особи - Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підтримали та просили задовольнити, проти позову ОСОБА_2 заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову, рішення по справі прийняти з урахуванням висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове, яким відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що бажає приймати участь у вихованні сина, але ОСОБА_1 чинить йому перешкоди. Для забезпечення проживання свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 він має всі потрібні для цього умови. Під час судового розгляду справи не було допитано свідків, які зазначені в актах про невиконання ним рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року, а також представника органа опіки.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року зміні.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з 29 серпня 2009 року сторони у справі перебували у шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданого 10 червня 2015 року Відділом державної РАЦС Солом'янського районного управління юстиції, актовий запис № 2633.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Мати дитини 12 березня 2016 уклала шлюб з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції.

ОСОБА_7 проживає разом із матір'ю та чоловіком матері за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні та участі у вихованні малолітнього сина, встановлено такий порядок: перша та третя субота місяця з 10:00 до 13:00; друга та четверта неділя місяця з 15:00 до 18:00; кожний вівторок та п'ятниця місяця з 18:00 до 20:00 у вигляді особистих побачень із дотриманням на протязі одного року присутності матері дитини.

Згідно з інформацією адміністрації Харківського приватного дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Солнишко» Харківської області, батьки дитини постійно дбають про фізичне здоров'я, психічний стан дитини, створюють належні умови для розвитку і навчання ОСОБА_7, сприяють здобуттю освіти у дошкільному закладі. Своєчасно повідомляють про можливість відсутності ОСОБА_7 або його хворобу, не допускають пропусків занять без поважних причин. До дитячого садка ОСОБА_7 приводить та забирає мати та її чоловік. На дитячих святах та відкритих заходах присутні обидва батьки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2. За результатами діагностики можна зробити висновки, що для ОСОБА_7 характерна достатня емоційна близькість по відношенню до обох батьків, як до матері ОСОБА_1, так і до батька ОСОБА_2. За спостереженням педагогів було виявлено, що дитина відчуває себе в родині (з матір'ю та її чоловіком комфортно, ставлення до чоловіка матері відкрите, позитивне). Усі суперечливі питання мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 вирішують спільно з адміністрацією закладу.

Згідно відповіді головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №7» від 13 травня 2016, дитина - ОСОБА_4 спостерігається в поліклініці від народження. За час спостереження на профілактичні огляди дитину супроводжувала мати. При відвідуванні на дому дільничним лікарем з дитиною, також, знаходилась мати, рекомендації лікарів виконувались. Батько дитини - ОСОБА_2, звертався до поліклініки з письмовою заявою з приводу стану здоров'я сина 17 жовтня 2014 року.

Із відповіді ФО-П «ОСОБА_9.» від 25 травня 2016 року вбачається, що малолітній ОСОБА_4 відвідує індивідуальні тренування в басейні фітнес-центру «Місто SPA&Fitness» з 26 лютого 2016 року. Оплачує індивідуальні тренування та приводить на заняття дитину виключно його мати. Дитина забезпечена всім необхідним для проведення тренувань.

За даними Харківської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 03 червня 2016 року інформації, що міститься в архівній та оперативній базах даних, щодо приймання та пересилання поштових переказів від ОСОБА_2 за адресою: 61176, АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_1., за період з 01 листопада 2014 по 31 травня 2016 не виявлено, на зберігання у зв'язку з невиплатою не надходили.

Відповідно довідки Адміністрації Московського району Харківської міської ради від 06 жовтня 2016 року, місце проживання батька дитини - ОСОБА_2, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради вважає за недоцільне передати малолітню дитину ОСОБА_4 для проживання разом з батьком - ОСОБА_2.

На виконання протокольного доручення комісії від 11 жовтня 2016 року проведено психологічне тестування малолітнього ОСОБА_4 з метою з'ясування його емоційного відношення до батьків. За результатами діагностування встановлено: у відносинах з матір'ю дитина відчуває позитивні емоції, стійку психологічну прихильність, активність. У відношеннях з біологічним батьком відчуває сильний стан стресу, пригніченість. Для подальшої соціалізації дитини необхідно виключення психотравмуючої ситуації, що виникла, та її максимально швидкого вирішення.

На виконання доручення комісії від 01 листопада 2016 року спеціалістами служби у справах дітей Московського району Управління проведено співбесіду з батьками дитини щодо можливості укладення мирової угоди. В ході співбесіди чоловік матері - ОСОБА_6, підтвердив своє бажання усиновити дитину. Мати дитини - ОСОБА_1, запропонувала ОСОБА_2 узгодити порядок та спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні та побаченнях із малолітнім ОСОБА_4 в обмін на надання згоди на усиновлення дитини. Батько дитини - ОСОБА_2, від наданої пропозиції відмовився та надав письмові пропозиції щодо своєї участі у вихованні та утриманні дитини, що по їх суті є, визначеними законодавством обов'язками батьків з виховання та утримання дитини.

З питання доцільності передачі дитини для проживання з батьком Управлінням не виявлено виключних обставин, за яких дитина могла би бути розлучена з матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази у спосіб та в порядку передбаченому законом, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина. Також суд враховував, що дитина проживає постійно разом з матір'ю в повній родині, чоловік матері - ОСОБА_6 має наміри та бажання всиновити дитину, фактично виконує батьківські обов'язки по відношенню до дитини, піклується про його фізичний та духовний розвиток.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про передачу дитини для проживання разом з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не виявлено виключних обставин, за яких дитина могла би бути розлучена з матір'ю.

Проте з висновком суду першої інстанції про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав погодитися не можна, оскільки їх суд дійшов без належного з'ясування дійсних обставин справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував вищезазначеного, та поклавши в основу свого судового рішення висновок комісії з питань захисту прав дитини від 17 листопада 2016 року про доцільність позбавлення батька батьківських прав відносно малолітньої дитини, не врахував, що вказаний висновок винесений без достатніх правових підстав, оскільки висновок має формальний характер та не враховує всіх обставин взаємовідносин, що склалися між сторонами. Висновок про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є однобічним, поверховим та ґрунтується винятково на тих обставинах, що відповідач не проживає разом з дитиною, не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею і не цікавиться її життям. Висновок не підтверджує винуватості ОСОБА_2 в ухиленні від виконання батьківських обов'язків та обґрунтувань доцільності позбавлення його батьківських прав.

Разом з тим, з діагностування проведеного під час психологічного тестування дитини вбачається, що при виконанні тестового завдання «Неіснуюча тварина» ОСОБА_6 включає батька до кола родини та найближчого оточення. Дитина втратила в ситуації яка склалася у сім'ї, оскільки розуміє, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 бажають бути його батьками (а.с. 144).

З інформації адміністрації Харківського приватного дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Солнишко» Харківської області вбачається, що для ОСОБА_6 характерна достатня емоційна близькість по відношенню до обох батьків, як до матері ОСОБА_1, так і до батька ОСОБА_2 Усі суперечливі питання мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 вирішують спільно з адміністрацією закладу.

Комісією Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради встановлено, що ОСОБА_2 працює, позитивно характеризується на роботі, має стабільний самостійний заробіток, вільний розпорядок робочого дня. Медичних протипоказань щодо виховання дитини не має.

Також, у липні - серпні 2016 року ОСОБА_2 було сплачено 7000 грн. за послуги дитячого садочка.

Посилаючись на акти надані ОСОБА_1 за період 02 січня 2015 року по 18 червня 2016 року про невиконання ОСОБА_2 рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року, суд першої інстанції не врахував, що надано не оригінали, а копії актів, які ідентичні. Акти не містять інформацію про причини відсутності відповідача, у зв'язку з чим останні складались та яким чином особи пересвідчувались у відсутності ОСОБА_2 у визначені в актах години. Особи, які підписували акти, в якості свідків не були допитані в судовому засіданні.

Разом з тим, матеріали справи містять акти державного виконавця від 03 лютого 2016 року, 07 лютого 2016 року та 29 листопада 2016 року згідно яких виконати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року не представилось можливим, оскільки двері у квартиру АДРЕСА_3 ніхто не відчиняє.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 З матеріалів справи не вбачається і в ході апеляційного розгляду справи не встановлено доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо ухилення її від виховання сина, умисного і свідомого нехтування своїми обов'язками. Розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Колегія суддів враховує, що факт створення позивачем ОСОБА_1 нової сім'ї та бажання її чоловіка усиновити дитину, сам по собі не може бути підставою для позбавлення її колишнього чоловіка батьківських прав відносно їхньої спільної дитини та відповідною перешкодою для спілкування батька з сином та реалізації права останнього на участь у її вихованні з урахуванням відносин, що склалися між колишнім подружжям.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_2 про передачу дитини для проживання разом з батьком, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Стаття 153 СК України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Доводи апеляційної скарги та матеріали справи не містять будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітніх дітей з матір'ю та не наведено належних доказів її ухилення від виховання і матеріального забезпечення дитини. З матеріалів справи вбачається, що у відносинах з матір'ю дитина відчуває позитивні емоції, стійку психологічну прихільність, активність. Зміна моделі сім'ї та звичайних соціальних ролей батьків може стати психотравмуючою ситуацією для ОСОБА_6 та привести його до емоційного зриву.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року змінити.

У задоволені позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Повне судове рішення буде складено 26 лютого 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -

Судді:

Повне судове рішення складено 26 лютого 2018 року.