Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 489/1396/17

провадження № 61-657св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року в складі судді: Кирильчук О. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року у складі суддів: Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року у справі № 489/1396/17 відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року справу № 489/1396/17 призначено до судового розгляду.

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач залишила колишню сім'ю і стала проживати окремо, тоді. як син залишився проживати разом з ним і перебуває на повному його утриманні. Оскільки обов'язки батьків з утримання дитини є рівними, а відповідач цього не дотримується просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на сина ОСОБА_3, в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до повноліття дитини.

11 жовтня 2017 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, аліменти на дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки всіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 640 грн 00 коп. судового збору.

20 листопада 2017 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивоване тим, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Не може слугувати зменшенню розміру аліментів надана відповідачем копія договору оренди квартири, ні боргові зобов'язання відповідача.

15 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року змінити, і стягнути з неї 1/8 частку всіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, на неналежну оцінку доказів. Зокрема, не враховано, що стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), є для неї непомірним тягарем та з урахуванням обов'язкових витрат буде становити майже весь її дохід. Крім того, в неї є боргові зобов'язання і витрати на оренду житла.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 6 вересня 2002 року сторони уклали шлюб. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила сина ОСОБА_3, батьком якого є позивач. 18 жовтня 2016 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, шлюб було розірвано. Відповідач залишила сім'ю і стала проживати окремо, в той час, як син продовжив проживати разом з ним і перебуває на повному його утриманні.

Згідно частини другої статті 182 Сімейного кодексу України (далі - СК), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК.

Тлумачення положень частини другої статті 182 СК свідчить, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї.

Судами встановлено, щонарахована заробітна плата відповідача за 5 місяців 2017 року становить 67016 грн 45 коп. Довідки компаній, що надають комунальні послуги, про відсутність боргу з квартирної плати та за спожиті комунальні послуги, не є свідченням грошових витрат відповідача. Не може слугувати зменшенню розміру аліментів і надана відповідачем копія договору оренди квартири, яка підтверджує лише його укладення, а не витрати, пов'язані з його виконанням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статей 182 СК України, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Журавель

В. І. Крат