Дата документу 01.02.2018
Справа № 320/8485/17
Провадження № 2/320/887/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

при секретарі Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної Установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., посилаючись на те, що він є підопічним відповідача і на його прохання відпустити його у період з 06 листопада 2017 року по 06 квітня 2018 року відповідачем йому було відмовлено. В цей період позивач планував відвідати певні місця України, де у нього були заплановані зустрічі з певними громадянами України. Позивач зазначає, що такими діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, оскільки у відповідності до чинного законодавства він має право на вільне пересування, він є дієздатною особою і до нього не застосоване примусове лікування. ОСОБА_1 вважає, що діями відповідача йому спричинена велика моральна шкода, оскільки принижені його честь і гідність. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50 000 грн., яку і просить стягнути з відповідача на його користь.

В судове засідання сторони не зявились.

Від позивача до суду надійшла заява з проханням розгляду справи у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, від неї до суду надійшла заява з проханням розгляду справи у її відсутність. Представник вважає, що адміністрація установи не порушує права позивача на свободу пересування, оскільки згідно п. 6.2 Положення Комунальної установи тимчасове вибуття підопічного здійснюється на підставі письмової заяви підопічного та заяви родичів або інших осіб, які мають намір тимчасово забрати підопічного. Такої заяви до адміністрації закладу не надходило, а тому права підопічного не порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За клопотанням позивача було доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної допомоги призначити позивачу адвоката для здійснення захисту його інтересів. Однак згідно відповіді Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги, право на безоплатну вторинну правову допомогу за призначенням мають лише особи у кримінальних провадженнях, відповідно до положень Кримінально процесуального кодексу.

Особисто ОСОБА_1 до Мелітопольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у судах у цивільних справах для здійснення захисту його інтересів не звертався, як передбачено положенням « Про Мелітопольський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у судах у цивільних справах».

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено позивачем в позові, директором КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» обмежується його право на свободу пересування, при цьому він зазначив, що є підопічним Комунальної установи, є дієздатною особою, не перебуває на психіатричному лікуванні в примусовому порядку.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому відпустки для поїздки до м. Донецька. Але йому було письмово відмовлено із посиланням на те, що відповідно до Положення установи (п. 6.12) тимчасове вибуття підопічного з інтернату здійснюється на підставі письмової заяви підопічного і письмової заяви родичів підопічного або інших осіб, які мають намір тимчасово забрати підопічного. Як що до заяви буде додано заяву родичів або особи, яка візьмуть на себе відповідальність за збереження його життя та здоровя під час відпустки, то адміністрація інтернату не буде заперечувати проти його вибуття у відпустку. (а.с. 6)

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини другої вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (надалі Постанова).

Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на п. 5 Постанови зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом 1-ї групи загального захворювання довічно. (а.с.5)

Відповідач Комунальна установа «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради - згідно із п.1.1. Положення КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради № 40 від 09 жовтня 2017 року (надалі Положення) є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоровя потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і якими згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті.

Інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації (п. 1.3 Положення).

Згідно до п. 6.12 Положення тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає/перебуває в Інтернаті, на строк до шести місяців протягом календарного року здійснюється на підставі письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника.

Зазначеним Положенням не передбачено вибуття підопічних з інтернату на свій розсуд без узгодження з адміністрацією і на невизначений термін.

З позову вбачається, що родичі позивача або будь-які інші особи не звертались із заявою і письмовим зобовязанням про їх згоду на прийняття і забезпечення догляду за позивачем, що за Положенням КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» є необхідною умовою для тривалого вибуття із інтернату.

Крім того, позивачем в позові не ставиться питання про визнання неправомірними дій відповідача щодо порушення його прав на вільне пересування.

Таким чином, з досліджених по справі доказів не вбачаються протиправні дії відповідача щодо позивача і порушення його прав на свободу пересування, оскільки відповідач діє у відповідності до вимог, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що діями адміністрації інтернату не порушуються права позивача про вільне пересування, оскільки діючим Положенням Комунальної установи "Орловський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради визначений порядок тимчасового вибуття. І позивач не довів суду якими саме діями порушуються його права.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунальної Установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову позивача, оскільки доказів про порушення прав позивача та відшкодування моральної шкоди не надано.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по даній справі слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 28, 31, 32 Конституції України,ст.ст. 15, 16, 23, 1166. 1167, 1168, 1195 ЦК України, п.п. 3, 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунальної Установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Юрлагіна