Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 554/4924/15-ц

провадження № 61-1274 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави у складі судді Січиокно Т. О. від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі головуючого судді Мартєва С. Ю., суддів: Хіль Л. М., Чічіля В. А. від 26 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, зміну часток у праві спільної сумісної власності, припинення права власності.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй та ОСОБА_4 в рівних частинах. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року було визначено порядок користування вказаною квартирою та стягнуто з неї на користь ОСОБА_4 2 339 грн 40 коп. грошової компенсації за 1,55 кв. м. площі, які належали відповідачу.

Позивач вважає, що оскільки вона сплатила відповідачу грошову компенсацію за його частку площею 1,55 кв. м. у вказаній квартирі, то відповідач втратив право власності на дану площу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила: визнати за нею право власності на 1,55 кв. м. площі спірної квартири; визначити частки співвласників, а саме: ОСОБА_3 - 20/309 частки, ОСОБА_4 - 289/309 частки; припинити право власності відповідача на Ѕ частку спірної квартири.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела та не обґрунтувала своє порушене право.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При цьому апеляційним судом зазначено про те, що визначення порядку користування спірною квартирою з виділенням конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності, оскільки дані приміщення не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що відповідач втратив право власності на Ѕ частку спірної квартири у праві спільної часткової власності на всю квартиру, оскільки рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року з неї було стягнуто грошову компенсацію вартості 1,55 кв. м. жилої площі у частці відповідача, у зв'язку з чим не застосували до спірних правовідносин положення статті 365 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно стягнув з позивача недоплачений судовий збір у розмірі 487 грн, оскільки в матеріалах справи міститься заява про відмову від частини позовних вимог.

6 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, зміну часток у праві спільної сумісної власності, припинення права власності призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

3 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, що підтверджується договором купівлі-продажу від 4 жовтня 2000 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року, яке набрало законної сили, визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, згідно з яким виділено у користування: ОСОБА_4: кімнату площею 11,7 кв. м. та лоджію площею 1, 5 кв. м.; ОСОБА_3: кімнату площею 15, 3 кв. м. та балкон площею 1,0 кв. м. У загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено: кухню, коридор, ванну кімнату, туалет. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2 339 грн. 40 коп. грошової компенсації.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач вважала, що оскільки вона сплатила відповідачу грошову компенсацію за 1, 55 кв. м. площі спірної квартири, які належали відповідачу, то в неї виникло право власності на цю частку та відповідно збільшилась її частка, у зв'язку з чим право власності відповідача на Ѕ частку спірної квартири припинилось.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що визначення порядку користування спільною квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, так як виділені частини квартири не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Крім того, стягнення грошової компенсації, згідно з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, у зв'язку з неможливістю виділити у користування рівні частки квартири, не суперечить положенням статті 358 ЦК України та не впливає на розмір часток у праві спільної власності.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що судами до спірних правовідносин не було застосовано статтю 365 ЦК України є безпідставними, оскільки положення статті 365 ЦК України застосовується у тому випадку, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на всю частку майна інших співвласників - відповідачів по справі, а позивач з такими вимогами до суду не зверталась.

Крім того, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що з неї безпідставно було стягнуто недоплачений судовий збір, оскільки вона відмовилась від частини позовних вимог, про що в матеріалах справи є відповідна заява, є необґрунтованим, так як в матеріалах справи міститься інша заява позивача, в якій зазначено про те, що позовні вимоги від яких вона відмовлялась раніше повинні бути розглянуті судом.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик