Справа № 161/1147/16-ц
Провадження № 2/161/321/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гринь О.М.

за участю секретаря Муригіної А.І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Сбербанк Росії» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого відділенням Луцького відділення №1 ПАТ «Сбербанк» з 28 грудня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Сбербанк» на користь ОСОБА_1 130 400,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 тис. грн. моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05 липня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Сбербанк» задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в звязку з якими скасовано судові рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Свій позов ОСОБА_1. обґрунтовує тим, що згідно наказу від 06 жовтня 2010 року за № 504-П її з 11 жовтня 2010 року було прийнято на роботу на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом від 22 грудня 2015 року її було звільнено з посади з 28 грудня 2015 року у зв'язку із відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. З даним наказом її було ознайомлено 04 січня 2016 року.Зазначений наказ та її звільнення з роботи вважає незаконними, оскільки:

- у відповідача не відбулося ніяких змін істотних умов праці щодо її посади керівника відділення банку;

- якщо такі зміни існували, керівництвом банку їй доведені не були;

- вона звільнена під час перебування на лікарняному.

29 квітня 2015 року відповідачем видано наказ № 194 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 03 серпня 2015 року згідно рішення правління, протокол № 27 від 27 квітня 2015 року, в звязку із «недостатньою ефективністю роботи даного відділення», який наказом від 10 червня 2015 року № 262 був відмінений.

Наказом № 263 від 11 червня 2015 року було відкрито Луцьке відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії», пунктом 11 якого зобовязано її, як керівника відділення № 1 організувати переведення клієнтських рахунків з відділення № 1 на відділення № 2. Наказом від 15 червня 2015 року за № 377 її було зобовязано здійснити всі необхідні дії для передачі на відділення № 2 матеріальних цінностей, грошових коштів, документації тощо. Всі працівники Луцького відділення № 1 були переведені на аналогічні посади із збереженням всіх попередніх істотних умов праці та гарантій в Луцьке відділення № 2, крім неї та фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів ОСОБА_4, яка в подальшому була також переведена на аналогічну посаду у відділення № 2 із збереженням посадового окладу. Таким чином вважає, що відбулось фактичне її усунення від роботи для подальшого звільнення без законної на те підстави, тому повинна бути поновлена на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того вказує, що відповідач заподіяв їй моральну шкоди, яку вона оцінює в 20000 грн. і яка полягає в тому, що відповідач позбавив її права на працю, можливості заробляти на життя собі та своїй сімї, що призвело до втрати засобів для забезпечення належного рівня життя сімї, душевного спокою, перебування у неврівноваженому стані, суттєвої зміни життєвих умов, погіршення здоровя та приниження професійної гідності.

З огляду на наведені обставини, просить поновити її на посаді керуючого відділенням Луцького відділення №1 ПАТ «Сбербанк Росії», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, 20000 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі.

В судових засіданнях позивач та її представник підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, позов просили задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, позовні вимоги просив залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу від 06 жовтня 2010 року № 504-П ОСОБА_1 прийнято на роботу з 11 жовтня 2010 року на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» (а.с.6 т.1).

29 квітня 2015 року ПАТ «Сбербанк Росії» було видано наказ № 194 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 03 серпня 2015 року згідно рішення правління, протокол № 27 від 27 квітня 2015 року, у зв'язку із недостатньою ефективністю роботи даного відділення, який наказом від 10 червня 2015 року № 262 був відмінений (а.с.9-11 т.1).

Згідно наказу ПАТ «Сбербанк Росії» № 263 від 11 червня 2015 року було відкрито Луцьке відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії», яким, зобов'язано керівника відділення № 1 організувати перевід клієнтських рахунків з відділення № 1 на відділення № 2 (а.с.12-13 т.1).

11 червня 2015 року наказом №505-од виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення №2 АТ «Сбербанк Росії» покладено на ОСОБА_5 з 15 червня 2015 року до дати закриття вакансії керуючого цього відділення (а.с.101 т.1).

За заявами працівників Луцького відділення № 1 від 12 червня 2015 року вони були переведені на відповідні посади до Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» з 15 червня 2015 року згідно наказу від 12 червня 2016 року №526-пр (а.с.102-108, 112, 113 т.1).

Розпорядженням від 15 червня 2015 року № 377 позивача було зобов'язано здійснити всі необхідні дії для передачі на відділення № 2 матеріальних цінностей, грошових коштів, документації тощо (а.с.15 т.1).

18 червня 2015 року наказом № 281 змінено тип Луцького відділення № 1 з «Універсальне відділення» на «Відділення по обслуговуванню роздрібних клієнтів» (а.с.16 т.1).

28 вересня 2015 року наказом №332-П на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 2 «Сбербанк Росії» прийнятий ОСОБА_6 з 29 вересня 2015 року постійно (а.с.110 т.1).

29 вересня 2015 року наказом №891-од скасована дія наказу №505-од від 11 червня 2015 року про покладання виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення №2 «Сбербанк Росії» на ОСОБА_5 (а.с.111 т.1).

15 жовтня 2015 року ПАТ «Сбербанк Росії» було видано наказ № 532 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 28 грудня 2015 року згідно рішення правління АТ «Сбербанк Росії», протокол засідання № 68-1 від 07 жовтня 2015 року (а.с.14 т.1).

Відповідно до листа ПАТ «Сбербанк» від 22 червня 2016 року № 6859/4/04-1, у зв'язку із закриттям Луцького відділення №1 в ПАТ «Сбербанк» не відбулось процедури скорочення чисельності або штату працівників (а.с.125 т.1).

З 23 жовтня 2015 року до 17 листопада 2015 року позивач попереджалася ПАТ «Сбербанк» про майбутні зміни істотних умов праці та переведення на посаду зі встановленням нової заробітної плати у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме: на підставі наказу №532 від 15 жовтня 2015 року «Про закриття Луцького відділення №1 АТ «Сбербанк Росії». ОСОБА_1 пропонувалося переведення на посаду: фахівця по залученню партнерів сектору організації роздрібного та малого бізнесу Полтавського відділення №3, фахівця по залученню партнерів відділу організації роздрібного та малого бізнесу Дніпропетровське РУ, фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів Луцьке відділення № 2, керуючого відділенням Іллічівського відділення № 1 та 17 грудня 2015 року попереджено, що якщо у строк до 21 грудня 2015 року від неї не надійде заява на переведення, її буде звільнено 28 грудня 2015 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України (а.с.37-48 т.1).

Наказом від 22 грудня 2015 року позивача було звільнено з посади з 28 грудня 2015 року у зв'язку із відмовою продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.7, 76, 81-86 т.1).

28 грудня 2015 року внесено запис до Державного реєстру банків про виключення Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» (а.с.99 т.1).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Пунктами 3 та 4 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року (№ 6-2748цс15), зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

В свою чергу, аналіз п.19 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ містить визначення змін в організації виробництва і праці,в контексті звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якого ними є, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст.ст. 80, 104, 110, 111 ЦК України, ст.ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст.ст. 1-22 Закону України "Про господарські товариства".

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 4 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Саме до такого розуміння вказаних норм права зводяться висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 11 липня 2012 року (справа № 6-65цс12) та від 23 березня 2016 року (справа № 2748цс15).

Таким чином, ані закрите відділення банку, ані новостворене не мають статусу юридичної особи, оскільки є структурними підрозділами (ст.95 ЦК України, ч.4 ст.64 ГК), отже поняття змін організації виробництва і праці в розумінні п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути застосоване.

Судом встановлено, що в звязку з закриттям Луцького відділення №1 ПАТ «Сбербанк» не відбулося процедури скорочення чисельності або штату працівників, що підтверджується зокрема довідкою ПАТ «Сбербанк» від 22 червня 2016 року (а.с.125 т.1)

Стаття 36 КЗпП України зазначає, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» та одночасне створення нового відділення банку свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури банку, а отже і про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці, передбачені ч.3 ст.32 КЗпП України, оскільки передбачають продовження роботи осіб за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Відповідачем було дотримано порядок повідомлення позивача про зміну істотних умов праці.

З наданих представником відповідача штатних розписів вбачається відсутність вакантних місць, які могли бути запропоновані позивачу у звязку зі змінами істотних умов праці.

Банком було запропоновано ряд вакансій позивачу, а саме: фахівця по залученню партнерів сектору організації роздрібного та малого бізнесу Полтавського відділення №3, фахівця по залученню партнерів відділу організації роздрібного та малого бізнесу Дніпропетровське РУ, фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів Луцьке відділення № 2, керуючого відділенням Іллічівського відділення № 1 (а.с.37-47 т.1), які могли бути створені спеціально для позивача у разі надання нею згоди без її звільнення шляхом переведення.

Всі запропоновані посади відповідали її кваліфікації, спеціальності, посаді та, враховуючи додаткові пояснення відповідача, були запропоновані з урахуванням доцільності введення таких посад з огляду на розвиток бізнесу відповідно до порядку формування штатного розпису АТ «Сбербанк Росії» № 1111/15 від 01 липня 2015 року та з урахуванням п.п. 3.1.6., 3.1.12 вказаного документу (а.с.8-15 т.3), однак позивачем не було надано згоди на переведення.

Свою відмову від запропонованих вакансій позивач в судовому засіданні обгрунтувала значно меншим розміром заробітної плати на вказаних посадах, необхідністю переїзду в іншу місцевість, збільшенням навантаження, враховуючи особливості розташування деяких відділів банку, та фактичною відсутністю цих вакансій на момент надходження пропозицій від банку, посилань на невідповідність вищезазначених посад її кваліфікації та спеціальності ОСОБА_1 не надала.

Правила ч.3 ст.40 КЗпП України про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також в період перебування у відпустці розповсюджується лише на випадки, коли розірвання трудового договору здійснюється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, яким згідно п.4 ст.36 КЗпП України є звільнення за ст.40,41 Кодексу. Це правило не поширюється також і на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Щодо посилання позивача на звільнення з роботи в період її тимчасової непрацездатності, то ч.3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Позивач була звільнена у звязку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці як наслідок змін в організації виробництва і праці, а не за ст. 40, 41 КЗпП України, тобто не з ініціативи власника, а вимог про зміну формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 не заявляла, тому положення ч.3 ст.40 КЗпП України не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах. Оскільки звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому звільнення позивача в даному випадку не є порушенням чинного законодавства, що кореспондується постановою ВССУ у справі 6-3985св10 від 23 березня 2011року.

Суд приходить до висновку, що трудовий договір з позивачем припинено у відповідності з вимогами трудового законодавства. Відповідачем надано достатньо доказів тому, що зміни в організації виробництва і праці мали місце, у звязку з цим була зміна істотних умов праці, колишні істотні умови праці не може бути збережено; про такі зміни позивача завчасно попередили, але вона не погодилась продовжити роботу на нових умовах, чим дала підстави відповідачеві звільнити її з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки суду не надані докази на підтвердження спричинення позивачу діями відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст. 32,36,40,41,49-2,273-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 80,95,1167 ЦК України, ст.64 ГК України, розясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації», ст.ст. 12,13,77,81,141,263,264,265,411 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.