Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1318/17Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Пр. № 22-ц/778/1162/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересована особа - відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго»

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеною скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними дії державного виконавця щодо прийняття до примусового виконання виконавчого листа про стягнення з неї заборгованості за комунальні послуги у сумі 5916,99 грн. на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго»,

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

В обґрунтування своєї скарги боржник зазначала, що 29 січня 2017 року вона ознайомилась з матеріалами вказаного у скарзі виконавчого провадження і вперше отримала інформацію про постанову про відкриття виконавчого провадження № 52598824 від 03.10.2016 року, якою державним виконавцем Дубяга Л.Ю. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 0827/7021/12, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11 вересня 2013 року, про стягнення з неї на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» заборгованості з квартирної плати та комунальним послугам у розмірі 5916,99 грн.

Вважає, що заява про примусове виконання подана стягувачем 29 вересня 2016 року з пропущенням строку для пред'явлення виконавчих документів до виконання, оскільки вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачеві 25 березня 2014 року, а це означає, що право на повторне пред'явлення виконавчого листа простирається лише до 25 березня 2015 року.

Крім того, в цей же день, тобто 03 жовтня 2016 року, стягувачеві було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, як випливає з відмітки на виконавчому листі, тому у наявність нескасованої постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Так як їй стало відомо про наявність цієї постанови лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, тобто 29 січня 2017 року, а вже 07 лютого 2017 року вона звернулась до суду зі скаргою на дії виконавця в цьому провадженні, яку було повернуто заявнику на підставі ухвали суду від 22.02.2017 року, вважала, що строк звернення до суду з цією скаргою пропущений нею з поважної причини та просила поновити вказаний строк.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2017 року (а.с. 74-77) вищезазначену скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 строк для подання скарги на дії державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції (фактично в частині відмови у задоволенні вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, боржник ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 80) просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 90), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 92).

ПАТ «Запоріжжяобленерго» подало апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу боржника (а.с. 99-104).

У судове засідання 01 березня 2018 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 98) боржник ОСОБА_2, не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, якою апеляційний суд керується при апеляційному розгляді цієї справи.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання боржника ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю боржника ОСОБА_2 за присутністю її представника ОСОБА_2. (а.с. 105-107) - ОСОБА_3, представника Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області (а.с. 108) - Мітіної Т.В., представника стягувача ВАТ «Запоріжжяобленерго» (а.с. 109) - Дамірової Н.Н.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, зокрема:

- представника боржника, якій на запитання апеляційного суду у тому числі зазначав, що при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження, було встановлено, що матеріали останнього не містять постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом від 03.10.2016 року, надати апеляційному суду копію останньої він не може, переплата була, однак, остання не містить цільового призначення - на виконання рішення суду,

- представника державної виконавчої служби, яка на запитання апеляційного суду зазначала, що у виконавчому листі міститься помилковий запис від 03.10.2016 року п.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» Дубяга Л.Ю., матеріали виконавчого провадження та Реєстр про виконавче провадження не містять постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом від 03.10.2016 року,стягувачем строк не пропущений на примусове виконання вищезазначеного виконавчого листа,

- представника стягувача, яка на запитання апеляційного суду зазначала, що постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим документом від 03.10.2016 року не було, строк не пропущений на примусове виконання, оскільки були переплати з боку боржника, які пішли на виконання рішення суду,

перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2 у цій справі, керувався ст. ст. 3, 4, 73, 383-387, 293, 294 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із того, що:

- оскільки з наданих суду фактичних даних випливає, що про наявність оскаржуваної постанови боржник ОСОБА_2 дізналась лише 31 січня 2017 року (про це свідчить відмітка в матеріалах виконавчого провадження, наданого для огляду суду, це визнає представник державної виконавчої служби), а вже 07 лютого 2017 року боржник ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яка ухвалою судді від 22.02.1017 року була повернута заявнику; цю скаргу вона подала 06 березня 2017 року, суд першої інстанції вважав, що строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин, і знаходить всі підстави для його поновлення;

- щодо вирішення скарги боржника по суті, то суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування судового захисту, оскільки дії виконавця, який відповідно до закону уповноважений на виконання функцій держави в сфері виконання судових рішень і який не припустився посягань на права та законні інтереси боржника, не дають підстав для ухвалення процесуального рішення на користь доводів заяви.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги боржника у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року, тобто чинною на час постановлення оскаржуємої ухвали судом першої інстанції у цій справі (11 грудня 2017 року).

Так, суд першої інстанції при вирішенні скарги правильно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, а в силу ч. 2 цієї статті пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом..

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що оскільки про наявність оскаржуваної постанови боржник ОСОБА_2 дізналась лише 31 січня 2017 року (про це свідчить відмітка в матеріалах виконавчого провадження, наданого для огляду суду першої інстанції, це визнав у суді першої інстанції у цій справі представник державної виконавчої служби), а вже 07 лютого 2017 року боржник ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яка ухвалою судді від 22.02.1017 року була повернута заявникові; цю скаргу вона подала 06 березня 2017 року, суд першої інстанції правильно вважав, що строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин, і знайшов підстави для його поновлення.

Ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Вказані положення Основного Закону України узгоджуються зі змістом ст. 14 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок про те, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов'язкове, судове рішення залишалося невиконаним (рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п.74, ЄСПЛ 1999-V).

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час пред'явлення виконавчого листа до виконання), виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і у відповідності до ч. 1 ст. 11 згаданого Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою,якщо вважають,що рішенням,дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу,порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з вище наведених норм права, саме на державного виконавця (чи іншу посадову особу державної виконавчої служби) покладається обов'язок доказування суду за допомогою належних і допустимих доказів того, що ним було вжито всіх можливих заходів для примусового виконання судового рішення без порушень прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 11 вересня 2013 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий виконавчий лист № 0827/7021/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_2 заборгованості з комунальних послуг та утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 5916,99 гр. (а.с. 2-3).

29 вересня 2016 року стягувач ВАТ «Запоріжжяобленерго» звернувся до ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого документу, додавши інформаційний лист про добровільне часткове виконання боржником рішення суду (а.с. 25).

Як передбачено ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час пред'явлення виконавчого листа до виконання), державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо зокрема, не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, про що протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить відповідну постанову.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Дубяга Л.Ю. від 03.10.2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 52598824 з виконання виконавчого листа № 0827/7021/12, виданого 11 вересня 2013 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя та надано строк боржнику для його добровільного виконання до 09 жовтня 2016 року (а.с.2-3).

Вказаний виконавчий лист, як встановлено з відміток на ньому, повертався стягувачеві 10.12.2014 року на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що відповідно до наведеної статті Закону не позбавляє стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, що означає право стягувача повторно звернутися до виконавчої служби до 10.12.2015 року.

ВАТ «Запоріжжяобленерго» звернулось до виконавчої служби 29 вересня 2016 року.

Проте, як правильно було встановлено з наданого стягувачем розрахунку (а.с. 25, зворотний бік), протягом періоду після ухвалення зазначеного рішення суду 20-14-2016 років боржник ОСОБА_2 вчинювала дії з погашення заборгованості, про що свідчать розміри сплачуваних нею сум, що перевищують нараховані суми.

І так як згідно із ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред'явлення виконавчого документа переривається частковим виконанням рішення суду, суд першої інстанції правильно вважав, що оскаржувана виконавча дія вчинена без порушення строків, так як дії з погашення заборгованості, як показує розрахунок, є систематичними.

Відповідно до ст. ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

В силу ст. 383 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, учасники виконавчого провадження, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено їх права чи свободи, а згідно із ст. 387 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення скарги ОСОБА_2 у цій справі, а саме: поновлення ОСОБА_2 строку для подання скарги на дії державного виконавця та залишення без задоволення скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Оскільки, не вбачав підстав для застосування судового захисту, оскільки дії виконавця, який відповідно до закону уповноважений на виконання функцій держави в сфері виконання судових рішень і який не припустився посягань на права та законні інтереси боржника, не дають підстав для ухвалення процесуального рішення на користь доводів заяви.

Твердження про постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, наявність якої виключає вчинення дій з відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції правильно до уваги не приймав, так як, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вказана відмітка на виконавчому листі є наслідком помилки, це посилання не відповідає владному рішенню держаного виконавця і не повинно потягти ті наслідки, на які посилається боржник ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на процесуальному законі (чинному на час постановлення оскаржуємої ухвали судом першої інстанції) та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги боржника ОСОБА_2

Так, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, боржником ОСОБА_2 та представником останньої апеляційному суду не надані, зокрема не надані апеляційному суду останніми:

-копія постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим листом від 03.10.2016 року на підставі п. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження»,

-докази іншого цільового призначення чисельних переплат боржника на користь стягувача протягом 2014-2016 років по щомісячним нарахуванням плати за надані послуги, тобто вже після повернення 10.12.2014 року державним виконавцем вищезазначеного виконавчого листа стягувачеві, ніж добровільного виконання вищезазначеного рішення суду.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України, а ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

Описки в оскаржуємій ухвалі суду першої інстанції (щодо дати повернення виконавчого листа стягувачу тощо) не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильної по суті у цій справі ухвали суду першої інстанції, а можуть бути виправлені у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, а бо за власною ініціативою судом першої інстанції у порядку, визначеному ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 320,00 грн. (а.с. 88), сплаченого нею при подачі вищезазначеної скарги до апеляційного суд.

Керуючись ст. ст. 3,4 73, 383-387 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складено 05 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.