Постанова

іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 520/14168/15-ц

провадження № 61-743св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний

комплекс»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 9 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Луняченко В.О., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року, постановлену у складі суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» (далі - ТОВ «Морський будівельний комплекс») про стягнення виплат та компенсацій, які належать до виплати при звільненні.

Позов мотивовано тим, що після звільнення за наказом від 17 липня 2015 року № 15 з посади менеджера з постачання ТОВ «Морський будівельний комплекс» за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідачем не здійснено виплату всіх належних їй сум, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 7 549 грн.

З урахуванням збільшених у травні 2016 року позовних вимог просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за липень 2015 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 149,29 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 400 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 9 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрала неправильний спосіб захисту порушених прав при зверненні з вимогами про стягнення 7 400 грн, належних до виплати при звільненні, оскільки при існуванні наказу про відрахування спірної суми із заробітної плати на відшкодування матеріальної шкоди питання, пов'язані зі спором про законність такого відрахування, повинні розглядатись шляхом звернення до суду з окремим позовом. Судом також не прийнято як належний доказ наданий позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати за липень 2015 року у зв'язку із тим, що він не відповідає постанові Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 року № 526 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його відповідність вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій 3 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказувала, що кошти у розмірі 7 400 грн, нараховані як компенсація за невикористану відпустку, при звільненні виплачені не були, проте у подальшому утримані на підставі наказу від 31 липня 2015 року № 18, виданого після її звільнення, з яким її не ознайомлювали. Оскільки при звільненні відповідач не розрахувався, такі дії свідчать про порушення її прав, тому спірна сума підлягає стягненню.

У іншій частині судові рішення не оскаржені і підстав перевіряти правильність застосування норм матеріального та процесуального права у цій частині касаційний суд не має.

Відкрито касаційне провадження ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року.

Призначено справу до судового розгляду ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріли цивільної справи і перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині, яка оскаржена, підлягають скасуванню з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 липня 2015 року відповідач видав наказ № 15, за яким ОСОБА_4 звільнив з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України; розрахунок у день звільнення відповідач не провів, в тому числі, не виплатив 7 400 грн компенсації за невикористану відпустку. Трудову книжку відповідач видав 21 липня 2015 року і остаточний розрахунок з позивачем провів 1 вересня 2015 року.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що за актом від 31 липня 2015 року встановлено пошкодження транспортного засобу Chevrolet Aveo, ВН 7151 АР, який знаходився у службовому користуванні ОСОБА_4, у зв'язку з чим відповідачем 31 липня 2015 року видано наказ № 18 про утримання коштів у відшкодування завданої шкоди у розмірі одного посадового окладу із нарахованих позивачу до виплати коштів у сумі 7 400 грн.

За змістом частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, при звільненні заявника виплата всіх нарахованих сум, що належать їй при звільненні, підлягала виплаті відповідачем у день звільнення. Факт невиплати позивачу у день звільнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7 400 грн відповідач визнав і не оспорював.

Та обставина, що за наказом від 31 липня 2015 року № 18, виданим після звільнення позивача, із належної їй до виплати суми утримано 7 400 грн у відшкодування шкоди, не змінює обов'язку підприємства, визначеного статтею 116 КЗпП України.

Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення вказаних норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права і ухвалення у цій частині незаконного рішення.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні компенсації за невикористану відпустку підлягають скасуванню. Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановленні судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, касаційний суд дійшов висновку про ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позову.

Дійшовши висновку про ухвалення у частині, яка оскаржена, нового рішення, відповідно до підпункту «б» пункту четвертого частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції, крім іншого, має бути висновок про новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у судах попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпункт сьомий пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання касаційної скарги (3 листопада 2016 року), визначав, що судовий збір за подання до суду касаційної скарги на рішення суду становив 120 відсотків ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Заявником за подання касаційної скарги сплачено 661 грн 44 коп судового збору.

Оскільки розмір мінімальної заробітної плати, з якого обраховувався судовий збір для обчислення судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у 2015 році, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» становив 1 218 грн., судовий збір за подання касаційної скарги підлягає присудженню з ТОВ «Морський будівельний комплекс» на користь позивача у розмірі 584,64 грн (1218*0,4*120%).

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 9 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» на користь ОСОБА_4 компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7 400 грн і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» на користь ОСОБА_4 7 400 грн компенсації за невикористану відпустку та 584 грн 64 коп сплаченого судового збору.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик