Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 428/9252/15-ц

провадження № 61-5138 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє через представника ОСОБА_4,на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 грудня 2015 року у складі судді Юзефовича І. О. та рішення апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2016 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Авалян Н. М., Орлова І. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності і поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 7 липня 2007 року по 5 серпня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого було придбано автомобіль Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_3

10 жовтня 2015 року ОСОБА_3 без її відома продав цей автомобіль.

Вважала, що відповідач незаконно, без її згоди, розпорядився майном, яке перебувало у спільній сумісній власності, а тому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16 листопада 2015 року, ОСОБА_1 просила суд визнати автомобіль Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1, спільним сумісним майном подружжя та стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість 1/2 частини цього автомобіля у розмірі 125 841 грн 50 коп.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 автомобіль Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 125 841 грн 50 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль набуто за час шлюбу за спільні кошти сторін, отже є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без згоди позивача, тому стягнув з нього на користь позивача вартість 1/2 частини цього автомобіля. Розмір компенсації визначений судом на підставі звіту про вартість майна, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-юридичний центр».

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено, третій абзац резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Розділити автомобіль Hyundai Accent, 2011 року випуску, колір сірий, кузов № НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, наступним чином: виділити автомобіль в натурі ОСОБА_3 та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 125 841 грн 50 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірний автомобіль придбано сторонами за час шлюбу, є спільним майном подружжя, однак після пред'явлення ОСОБА_1 цього позову він був відчужений відповідачем без погодження з позивачем, тому остання має право на компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля.

Апеляційний суд вважав, що зміст рішення суду не відповідає обраному позивачем способу захисту права, оскільки, розглянувши спір про поділ майна подружжя, суд не зазначив варіант такого поділу, вказавши лише про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні, а тому змінив рішення місцевого суду в цій частині.

Суд не прийняв до уваги подані представником відповідача докази вартості спірного автомобіля та наявності у подружжя боргових зобов'язань у зв'язку з його придбанням, оскільки ці докази без поважних причини не були подані до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач і його представник не були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на 28 грудня 2015 року, в якому було ухвалено оскаржуване рішення суду першої інстанції, а тому не мали можливості подати докази на підтвердження обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Так, судом як належний доказ вартості спірного майна прийнято звіт про вартість майна, виготовлений товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-юридичний центр», який вказує орієнтовну вартість аналогічних транспортних засобів, а не конкретного автомобіля Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1, вартість якого відповідно до звіту про вартість майна, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, складає 177 156 грн.

При ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди не встановили час набуття майна та кошти, за які його було придбано, зокрема зміст кредитного договору від 14 жовтня 2011 року, за умовами якого відповідач на придбання спірного автомобіля отримав кредиту у розмірі 130 986 грн 10 коп., а у подальшому для погашення кредитної заборгованості уклав договір позики від 28 квітня 2014 року, згідно з яким отримав у борг 6 100 дол. США.

Таким чином, суди при поділі майна не врахували борги подружжя і правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

5 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 7 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 5 серпня 2015 року було розірвано.

За час перебування сторін у шлюбі, а саме 29 вересня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український автомобільний холдинг» і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким останній придбав автомобіль Hyundai Accent, вартість якого складала 144 150 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортний засіб марки Hyundai модель Accent, номерний знак НОМЕР_1, був зареєстрований за ОСОБА_3

10 жовтня 2015 року ОСОБА_3 зняв вказаний транспортний засіб з обліку та перереєстрував його на іншу особу.

Згідно зі звітом про вартість майна, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-юридичний центр», середня ринкова вартість автомобіля Hyundai Accent, 2011 року випуску, складає 251 683 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і стягнення на користь позивача вартості 1/2 частини спірного автомобіля, апеляційний суд правильно виходив із того, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном. Відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без згоди позивача. При цьому суд вірно керувався нормами Сімейного кодексу України і в цій частині судове рішення не оскаржується.

Разом з тим, оскаржуване рішення апеляційного суду не можна визнати законними і обґрунтованим, оскільки судом порушені норми процесуального права і, як наслідок, не враховані всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору від 14 жовтня 2011 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Плюс Банк» і ОСОБА_3, позичальнику для придбання автомобіля Hyundai Accent, було надано кредит у розмірі 130 986 грн 10 коп.

Згідно з довідкою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «Плюс Банк», станом на 5 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 погашена повністю.

Представник ОСОБА_3 стверджує, що для погашення заборгованості за кредитним договором, останній платіж за яким було здійснено 29 квітня 2014 року у розмірі 94 210 грн 90 коп., відповідач 28 квітня 2014 року уклав договір позики, за умовами якого отримав у борг 6 100 дол. США, що еквівалентно 70 тис. грн, які зобов'язався повернути на першу вимогу кредитора.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловлений Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, згідно з якого суд повинен встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились ними особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобов'язань, чи не зміниться розмір компенсації внаслідок відчуження спільного сумісного майна внаслідок врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу іншим із подружжя особистих коштів.

Таким чином, частково задовольняючи позов, апеляційний суд не врахував, що праву на спільну сумісну власність грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації автомобіля, кореспондується боргове зобов'язання - повернення кредитних коштів, отриманих на придбання спірного транспортного засобу, та у порушення вимог частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року безпідставно не прийняв до уваги надані відповідачем докази, які не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки суд розглянув справу без участі відповідача та його представника.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводи і надані сторонами докази, то ухвалене ним рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк