Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/14851/15-ц

провадження № 61-5683св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Маринченко М. М. від 10 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва в складі суддів Поліщук Н. В., Білич І. М., Поливач Л. Д. від 29 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 1 400 дол. США боргу за договором позики та 1 696,94 дол. США процентів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він 21 листопада 2014 року надав ОСОБА_2 позику у сумі 14 200 дол. США строком по 28 листопада 2015 року. Після закінчення строку виконання зобов'язання відповідач повернув частину боргу, проте 1 400 дол. не повернуто. Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути залишкову суму боргу та проценти, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України за період з 21 листопада 2014 року по 28 листопада 2015 року, що нараховані на суму наданої позики.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 1 400 дол. США боргу за договором позики та 1 696,94 дол. США процентів. Вирішено питання щодо судових витрат та компенсації витрат на правову допомогу.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідач не в повному обсязі виконав взяте на себе зобов'язання щодо повернення позики, та дійшов висновку про стягнення неповернутої частини боргу, а також процентів, що нараховані на всю суму позики відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України за період, на який вона надавалась.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року заочне рішення в частині стягнення боргу, процентів та судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 400 дол. США, що еквівалентно станом на 29 вересня 2016 року 36 260 грн - залишку боргу за договором позики, та 1 696,94 дол. США, що еквівалентно станом на 29 вересня 2016 року 43 950 грн 75 коп. - процентів за користування позикою за період з 21 листопада 2014 року по 28 липня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судового збору. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації витрат на правову допомогу залишено без змін.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення фактично погодився з висновками місцевого суду про те, що у зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань по поверненню позики, з останнього підлягає стягненню сума позики та проценти за користування позиченими коштами. При цьому апеляційний суд зазначив, що місцевим судом було допущено помилку у розрахунку процентів за користування позиченими коштами відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини сторін не мають характеру позикових правовідносин і їх слід вважати кредитними.

Статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судом установлено, що 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в сумі 14 200 дол. США строком по 28 липня 2015 року, про що складено відповідну розписку.

Відповідно до розписки ОСОБА_1 від 27 вересня 2015 року, останній підтверджує часткове виконання зобов'язання ОСОБА_2 за розпискою від 21 листопада 2014 року та зазначає, що невиконаним є зобов'язання в сумі 1 400 дол. США.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Відповідно до норм статтей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

При цьому відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановив, що ОСОБА_4 взяті на себе зобовʼязання за договором позики від 21 листопада 2014 року у повному обсязі не виконав, а тому заявлена позивачем сума в розмірі 1 400 дол. США (частина неповернутої позики) підлягає стягненню з позичальника.

При цьому суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_2 відсотків за користування коштами в розмірі 1 696,94 дол. США, вирахуваних на рівні облікової ставки Національного банку України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про неналежне його повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції, що стало перешкодою йому заперечувати проти позову, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач був повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, та не позбавлений був можливості надавати заперечення проти позову, проте не скористався наданими йому процесуальними правами, відтак підстав для скасування судового рішення із зазначених підстав не має.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило