АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Пікуль А.А.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

встановила:

у червні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих 7 лютого 2017р. уточнень, просила розірвати укладений з відповідачем шлюб, визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2, а за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_4, залишити за відповідачем право власності на автомобіль «Мітцубісі Педжеро» Спорт, стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 371 950грн. за 1/2 частину автомобіля «Фіат Фрімонг» та сплачений судовий збір.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 29 квітня 1989р. уклала з відповідачем шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1817. Мають чотирьох повнолітніх дітей.

Позивач стверджувала, що спільне життя не склалось, погляди чоловіка не узгоджуються з її розумінням значення сім'ї, тому вона вважає, що подальше спільне проживання та ведення сумісного господарства неможливе, шлюбні відносини перестали існувати, сім'я фактично розпалася, а перебувати у формальному шлюбі вона не бажає.

Також позивач посилалася на те, що за час перебування у шлюбі, за спільні кошти сім'ї та спільною працею ними було набуто майно, яке відповідач у добровільному порядку ділити не бажає.

Справа № 757/29914/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/236/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року позов задоволено частково. Шлюб, укладений та зареєстрований 29 квітня 1989р. у Центральному Відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, розірвано. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_5, на квартиру АДРЕСА_10. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_6, на квартиру АДРЕСА_7, на автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., д.н.з.НОМЕР_1, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

- 2 -

Василівни компенсацію в розмірі 315 000грн. за 1/2 частину автомобіля Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2. Стягнуто з ОСОБА_6 на корсть ОСОБА_2 судовий зьір у сумі 4 621,20грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити, а в іншій частині позову відмовити.

Відповідач посилається на неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки позивачем наведено лише перелік майна, набутого сторонами під час шлюбу, проте не зазначено дати його придбання та не вказано, за рахунок яких коштів воно було придбано, не надано будь-яких фактичних доказів про розмір її грошових доходів за період придбання спірного майна, що вона дійсно приймала участь у придбанні зазначеного майна шляхом внесення відповідної частки особистих грошових коштів, тому кошти, на які було придбано спірне майно, є його особистою приватною власністю, а відтак суд дійшов помилкового висновку про те, що спірне майно не придбано за особисті кошти відповідача.

Також відповідач вважає, що при поділі майна необхідно враховувати інтереси двох повнолітніх непрацездатних дітей, які є інвалідами 2 групи.

Крім того, відповідач посилається на те, що наявні у матеріалах справи докази оцінки спірного майна, не є належними, так як спеціалістами не були оглянуті об'єкти оцінки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1989р., мають чотирьох повнолітніх дітей.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного розгляду.

З наданих суду документів встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачем було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 4 вересня 1996р., укладеному на Київській універсальній біржі; двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 1998р., який посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7; трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2006р., посвідченому державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори РусіноюН.О., трикімнатну квартиру АДРЕСА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В.

На підставі договору № Ш3-064 від 9 квітня 2003р., укладеного між ОСОБА_10 (покупець), ТОВ «Шогун» (продавець) та ОСОБА_1 (отримувач), останній отримав автомобіль марки Mitsubishi Pajero Sport.

Також відповідачу на праві власності належить автомобіль Fiat Freemont, 2014 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію від 18 червня 2015р.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що воно придбано у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, підлягає поділу між ними у рівних частинах, крім автомобілів, які передаються у власність відповідача, який повинен виплатити компенсацію за частину автомобіля Fiat Freemont.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони

- 3 -

пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при поділі спірного майна, яке придбане до 1 січня 2004р., підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, а при поділі спірного майна, яке було придбане після 1 січня 2004р., застосуванню підлягають норми СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

При цьому, докази у підтвердження придбання майна за особисті кошти повинен надати той з подружжя, який посилається на дану обставину.

Разом з цим, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду відповідачем не було надано належних доказів, що спірне нерухоме майно було придбане ним за його особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не працювала, не мала доходу, а тому не могла придбати спірне майно, не може бути достатньою підставою для визнання спірного нерухомого майна особистим майном відповідача, так як це суперечить положенням ст. 60 СК України.

При цьому, колегія суддів також враховує, що сторони мають чотирьох спільних дітей, за якими позивач здійснювала догляд та вела домашнє господарство, проти чого не заперечував відповідач.

Наданий відповідачем апеляційному суду лист від імені ОСОБА_11, датований 10 квітня 2001р., про те, що вона не заперечує, щоб квартира АДРЕСА_10, придбана за її гроші та оформлена на ім'я сина ОСОБА_1, належала йому та членам його сім'ї (с.с.187 т.1), не може бути належним доказом тверджень відповідача, що вказана квартира не є спільним майном подружжя, так

- 4 -

як підпис ОСОБА_11 посвідчений невідомою особою. Крім того, у підтвердження вказаних у листі обставин не надано інших належних доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірне нерухоме майно є спільним майном сторін.

Разом з цим, апеляційному суду відповідачем наданий договір № Ш3-064 від 9 квітня 2003р., укладений між ОСОБА_10 (покупець), ТОВ «Шогун» (продавець) та ОСОБА_1 (отримувач), за яким покупець ОСОБА_10 придбала автомобіль марки Mitsubishi Pajero Sport, вартістю 176 547грн., який повинен був бути доставлений отримувачу ОСОБА_1 (с.с.189 т.1).

Позивачем вказаний документ спростований у встановленому законом порядку не був, тому колегія суддів вважає, що відповідачем наданий належний доказ у підтвердження того, що автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, реєстраційний номер НОМЕР_1, не є спільним майном подружжя, а є особистим майном відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У п. 25 постанови Пленуму ВСУ зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та надані сторонами докази, поділу між сторонами підлягає спільне майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_11, загальною площею 29,40кв.м., вартістю 1 423 140грн.; двокімнатна квартира АДРЕСА_8, загальною площею 56,50кв.м, вартістю 1 624 002грн.; трикімнатна квартира АДРЕСА_14, загальною площею 71,60кв.м., вартістю 1 936 126грн.; трикімнатна квартира АДРЕСА_15 загальною площею 72,50кв.м., вартістю 2 346 458грн.; автомобіль FiatFreemont, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 502 753грн. 46коп.

Вартість майна визначена висновками судової оціночно-будівельної експертизи від 10 січня 2018р. та судової автотоварознавчої експертизи від 27 грудня 2017р., які сторонами не оспорювалися.

При здійсненні поділу майна між сторонами, колегія суддів враховує, що спірне майно є подільним, позивач не має прав на керування транспортним засобом і не заперечує проти виділення автомобіля відповідачу, відповідач на час розгляду спору проживає у АДРЕСА_16.

Відповідно до положень ст. 28 КпШС України та ч. 1 ст. 70 СК України колегія суддів виходить з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Доводи апеляційної скарги про те, що при поділі майна необхідно враховувати ту обставину, що двоє дітей сторін є інвалідами 2 групи, проживають з відповідачем та перебувають на його утриманні, належними доказами не підтверджені, так як, крім надання довідок про інвалідність дітей, відповідачем не надано документів, які б підтвердили, що повнолітні діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що у порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 у власність позивачу необхідно виділити однокімнатну квартиру АДРЕСА_11, загальною площею 29,40кв.м., вартістю 1 423 140грн.; трикімнатну квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 71,60кв.м., вартістю 1 936 126грн.; 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_8, загальною площею 56,50кв.м., вартістю 541 334грн., а всього на загальну суму 3 900 600грн; а у власність відповідача - трикімнатну квартиру АДРЕСА_12, загальною площею 72,50кв.м., вартістю 2 346 458грн., 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_8, загальною площею 56,50кв.м., вартістю 1 082 668грн., автомобіль Fiat Freemont, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 502 753грн. 46коп., а всього на загальну суму 3 931 879грн. 46коп.

Оскільки у власність відповідача виділяється майно більшою вартістю на 31 279грн. 46коп., з нього на користь позивача підлягає стягненню компенсація у зазначеному розмірі.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неправомірне стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, так як відповідач є інвалідом 2 групи.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентувався статтею 88 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення судом рішення. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Згідно довідки від 14 травня 1999р. № 527934 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з дитинства, тому звільнений від сплати судового збору, тому вимоги про стягнення з нього судового збору на користь позивача задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи,

- 6 -

неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, тому колегія суддів скасовує рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поділ майна та ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поділу майна подружжя скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2:

- виділити у власність ОСОБА_2: однокімнатну квартиру АДРЕСА_11, загальною площею 29,40кв.м., вартістю 1 423 140грн.; трикімнатну квартиру АДРЕСА_14, загальною площею 71,60кв.м., вартістю 1 936 126грн.; 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_8, загальною площею 56,50кв.м., вартістю 541 334грн., а всього на загальну суму 3 900 600грн.;

- виділити у власність ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_12, загальною площею 72,50кв.м., вартістю 2 346 458грн., 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_8, загальною площею 56,50кв.м., вартістю 1 082 668грн., автомобіль Fiat Freemont, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 502 753грн. 46коп., а всього на загальну суму 3 931 879грн. 46коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 279грн. 46коп. компенсації.

В іншій частині позовних вимог про поділ майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: