Дата документу 15.02.2018
Справа № 320/7296/17
2/320/562/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 лютого 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Левандовська О.М.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Галицького Д.В., ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах позивача- ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ № 44/ОС від 12.06.2017 про звільнення ОСОБА_3 з посади монтера колії 3 розряду Мелітопольської колійної машинної станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст. 36 КЗпП України; - поновити позивача на роботі у Мелітопольській колійній машинній станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 12.06.2017 на посаді монтера колії 3 розряду; - стягнути з Мелітопольської колійної машинної станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням з розрахунку одноденного заробітку в сумі 200, 00 грн. Також просить поновити строк на звернення до суду з даним позовом.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач перебував у трудових відносинах з Мелітопольською колійною машинною станцією регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та відповідно до наказу № 09/ОС від 22.02.2016 був переведений монтером колії 3 розряду. У травні 2016 року позивачу вручено повістку про виклик до військкомату і вже 30.05.2016 ним розпочато службу в армії. Через один рік служби, тобто 18.05.2017 позивач підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. Однак, згодом позивач дізнався, що його було звільнено з посади у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст. 36 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці та 20.06.2017 трудову книжку вручено батькові позивача. Таким чином, згоди на звільнення позивач не надав, заяви не писав, крім того, на даний час позивач перебуває у вимушеному прогулі з 12.06.2017. Вважає, що відповідач порушив норми чинного законодавства, звільнив його незаконно, а тому вимушений звернутися до суду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з обставин, викладених у позові, просить задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що позивачу про факт звільнення стало відомо 12.06.2017 від батька, однак подати позов до суду вчасно не мав можливості, оскільки проходив службу у м. Кривий Ріг.
Представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, посилаючись на пропуск строку на звернення до суду. Також зазначили, що укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначений ст.. 119 КЗпП України. А з огляду на те, що в Україні особливий період не діє, вважають позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступне.
Згідно копії наказу (розпорядження) № 11/ОС від 18.02.2015 про прийняття на роботу ОСОБА_3 прийнятий до Мелітопольської колійної машинної станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». /а.с.46/.
Як вбачається з позову та не заперечується відповідачем, у травні 2016 року позивачу вручено повістку про виклик до військкомату і вже 30.05.2016 ним розпочато службу в армії.
18.05.2017 ОСОБА_3 укладено контракт з Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 , строком на 3 (три) роки про проходження ним військової служби у Збройних Силах України /а.с. 50-51/.
Згідно з довідкою ТВО начальника штабу військової частини- польова пошта НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 від червня 2017 року, ОСОБА_3 дійсно проходить військову службу за контрактом у військовій частині- польова пошта НОМЕР_1 з 18 травня 2017 року (а.с.47).
Наказом (розпорядження) № 44/ОС від 12.06.2017 про припинення трудового договору (контракту) роботу ОСОБА_3 звільнено 12.06.2017 на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі в ступом на військову службу укладенням контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу (а.с.45)
Того ж дня батькові ОСОБА_3 ОСОБА_3 , який теж знаходиться у трудових відносинах з відповідачем, видано трудову книжку позивача, про що свідчить підпис у журналі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Управління регіональної філії «Придніпровська залізниця». /а.с. 53/ та визнається представниками відповідача.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу.
Положеннями ст. 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з нормою ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Тобто дія особливого періоду, під час якого за працівником зберігається робоче місце та середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, починається з моменту оголошення рішення про мобілізацію, включає строк проведення мобілізації або строк дії воєнного стану і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
З вищевказаного Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.
Мобілізація передбачає комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Проте, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Чіткого порядку припинення особливого періоду законом не визначено.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено також поняття демобілізації, як комплексу заходів, що проводяться з метою планомірного переведення Збройних сил України, інших військових формувань, на організацію і режим мирного часу.
Відповідач посилається на те, що позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України 18.05.2017 року, тобто в той час, коли не діяв особливий період згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про оборону України». Тобто на ОСОБА_3 не розповсюджувались гарантії ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Проте, суд не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки Указами Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію, тобто розпочато особливий період.
Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» від 26 вересня 2016 року № 411/2016 прийнято рішення провести у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року N 15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.
При цьому рішення щодо проведення демобілізації Президентом України не приймалося.
Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Ураховуючи приведені вище доводи, а також листи Міністерства оборони України від 01.10.2015 року № 322/2/8417 та від 20.10.2016 року № 316/1/906, необхідно прийти до висновку, що закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Указом Президента України не було оголошено демобілізацію, не скасовано особливий період у встановленому законом порядку, тому суд приходить до висновку, що особливий період в Україні розпочався 18 березня 2014 року згідно з Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, і триває по даний час, оскільки загальновідомим є факт існування іноземної агресії щодо України . Отже, звільнення позивача було незаконним, оскільки проведено з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України.
За таких обставин відповідно ст. 119 КЗпП України за ОСОБА_3 на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, тобто оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним, а сам позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України.
Також на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 12 червня 2017 року по 15 лютого 2018 року. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Відповідно до виданої 23.11.2017 Мелітопольською колійною машинною станцією регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» довідки про середню заробітну плату (дохід), середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 198 грн. 23 коп. /а.с. 59/. Будь-яких заперечень щодо розміру наведенного розрахунку ані представником позивача, ані представником відповідача не надано.
Кількість робочих днів, за які має бути проведене стягнення, а саме- з 12 червня 2017 року по 15 лютого 2018 року становить 173 робочих днів.
198,23 * 173 = 34293,79 грн.- середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Як вбачається з оспорюваного наказу про звільнення, позивачу при звільненні виплачено компенсацію за 32 дні відпустки, точну суму представник відповідача не зазначив, що не заперечується представником позивача. Дану компенсацію позивач не мав би отримати, якби його не звільнили. Тож середній заробіток позивачу слід виплатити за мінусом суми компенсації за невикористану відпустку з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.
Що стосується заяви представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, слід зазначити наступне.
Представником позивача в судовому засіданні зазначено в якості причини пропуску строку звернення до суду перебування на військовій службі в іншому місті- в м. Кривий Ріг, що позбавило його можливості вчасно скористатися своїм правом на оскарження наказу про звільнення.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпПУкраїни працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпПУкраїни).
Враховуючи фактичні обставини справи щодо проходження служби позивача в іншому місті, особливості її проходження, а також відсутність даних про наявність в нього можливості вчасно скористатися своїм правом на звернення до суду з даним позовом, приймаючи до уваги також про вручення трудової книжки із записом про звільнення не позивачу, а його батьку, суд вважає за необхідне поновити позивачу строк звернення до суду,що узгоджується з гарантіями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1280 гривень.
Керуючись ст. ст.12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.
Поновити строк на подання позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 44/ОС від 12.06.2017 про припинення трудового договору (контракту) про звільнення ОСОБА_3 з посади монтера колії 3 розряду Мелітопольської колійної машинної станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Поновити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на роботі у Мелітопольській колійній машинній станції регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді монтера колії 3 розряду з 12.06.2017 року.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», , місцезнаходження: м. Київ, Печерський район, вул. Тверська, буд. 5 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2017 по 15.02.2018 в сумі 34293 (тридцять чотири тисячі двісті дев`яносто три) гривні 79 коп. з відрахуванням із вказаної суми виплаченої ОСОБА_3 суми компенсації за невикористану відпустку з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.
Допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4162 (чотири тисячі сто шістдесят дві ) гривні 83 коп.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1280 /однієї тисячі двохста вісімдесяти/ гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення виготовлено 23.02.2018 року.
Суддя: Ю.В. Ковальова