Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 333/7269/15-ц

провадження № 61-2090 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року у складі головуючого судді Кулик В. Б. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області

від 24 листопада 2016 року постановлену у складі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 28 квітня 2005 року № ZPS0RK10020188 відповідач отримав кредит у розмірі 21 268 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 18 вересня 2015 року має заборгованість у розмірі 225 400 грн 89 коп., яка складається із: 39 316 грн 04 коп. - проценти за користування кредитом, 4 647 грн 03 коп. - комісія за користування кредитом,

181 437 грн 82 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 25 березня 2013 року у справі № 2/202/1894/2013 стягнуто заборгованість у розмірі 160 577 грн 32 коп., яка була стягнута з відповідача. Різниця по заборгованості становить 64 823 грн 57 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 з позовом не погодився, вважав його необґрунтованим та безпідставним, на заперечення зазначив, що метою отримання в банку кредиту було придбання телевізора з кінцевим строком повернення кредиту - 27 квітня 2007 року. Комунарським районним судом м. Запоріжжя 26 березня 2009 року було видано судовий наказ, згідно з яким із відповідача стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором, який був повністю виконаний відповідачем 30 грудня 2009 року, що підтверджується квитанціями. Нарахування відсотків та комісії за користування кредитом повинно було припинитися з 30 грудня 2009 року у зв'язку з повним погашенням кредиту, отже, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено, з яких саме складових частин складається сума заборгованості у розмірі 64 823 грн 57 коп. та за який період здійснено нарахування цієї суми, як наслідок суд позбавлений можливості здійснити перевірку дотримання позивачем строків позовної давності за заявленою сумою, про застосування яких заявлено відповідачем.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не встановив факту припинення договірних зобов'язань сторін у справі за кредитним договором від 28 квітня 2005 року

№ ZPS0RK10020188 і не встановив належного його виконання, сплати процентів і комісії за користування ним. Крім того, зазначає, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, при цьому підставою для відмови у задоволенні позову є пропуск строку позовної давності, отже, позивач вважає, що в такому випадку заборгованість та її розмір є доведеними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов

висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору від 28 квітня 2005 року № ZPS0RK10020188 відповідач отримав кредит у розмірі 21 268 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

26 березня 2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя у справі

№ 2-н-357/09 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку несплаченої суми за кредитним договором у розмірі 15 918 грн 62 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судовий наказ ОСОБА_3 виконаний у повному обсязі, що підтверджується квитанціями про сплату від 30 грудня 2009 року № 7741.225.1, № 7741.226.1,

№ 7741.227.1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 25 березня 2013 року у справі № 2/202/1894/2013 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2005 року № ZPS0RK10020188 у сумі 150 577 грн 32 коп. та стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму у розмірі 10 тис. грн, а всього - 160 577 грн 32 коп., із яких: заборгованість за процентами за користування кредитом - 39 316 грн 04 коп., заборгованість із комісії за користування кредитом - 4 647 грн 03 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 116 614 грн 25 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 жовтня 2013 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року у справі № 2/202/1894/2013.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада

2013 року у справі № 202/33886/13-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада

2013 року змінено у частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, а саме у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк наполягав на стягненні з відповідача суми у розмірі 64 823 грн 57 коп., яка становить різницю між сумою у розмірі 225 400 грн 89 коп. - заборгованість, яка утворилась за станом на 18 вересня 2015 року (у тому числі 39 316 грн 04 коп. - проценти за користування кредитом; 4 647 грн 03 коп. -комісія за користування кредитом; 181 437 грн 82 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором), і сумою у розмірі 160 577 грн 32 коп., яку стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 25 березня 2013 року у справі № 2/202/1894/2013 (у тому числі заборгованість за процентами за користування кредитом - 39 316 грн 04 коп.; заборгованість із комісії за користування кредитом - 4 647 грн 03 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 116 614 грн 25 коп.).

На обґрунтування заборгованості в сумі 64 823 грн 57 коп. позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 18 вересня 2015 року, за змістом якого розрахунки сум заборгованостей здійснено за період із 28 квітня 2005 року по

18 вересня 2015 року.

Згідно з указаним розрахунком станом на 18 вересня 2015 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 0,00 грн (колонка № 3 розрахунку); залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 0,00 грн (колонка № 4 розрахунку); нараховано процентів на залишок поточної заборгованості за кредитом - 0,00 грн (колонка № 8 розрахунку); нараховано процентів на залишок простроченої заборгованості за кредитом -

0,00 грн (колонка № 9 розрахунку); загальний залишок заборгованості за процентами - 39 316 грн 04 коп. (колонка № 11 розрахунку); сума пені за порушення строків розрахунків (у валюті кредиту) - 81 821 грн 45 коп. (колонка № 12 розрахунку); загальний залишок пені за порушення строків розрахунків - 177 819 грн 44 коп. (колонка № 14 розрахунку).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд виходив із того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить окремого розрахунку заявленої до стягнення суми у розмірі 64 823 грн 57 коп., а позивач не пояснив, із яких саме складових складається сума у розмірі 64 823 грн 57 коп. (пені, комісії, процентів або з інших складових), а також не вказав періоди нарахування відповідних сум.

За клопотанням відповідача місцевий суд витребував належний розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором стосовно суми боргу у розмірі

64 823 грн 57 коп., із зазначенням відомостей щодо періоду нарахування цього боргу і його складових. Проте позивач не виконав цієї вимоги суду і не надав належного розрахунку позовних вимог за сумою у розмірі 64 823 грн 57 коп.

За таких обставин та з підстав, передбачених статтями 1, 3, 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильним, законним та обґрунтованим є висновок місцевого суду про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, ненаданням позивачем належних доказів на обґрунтування зазначених у позові обставин.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову з іншої підстави - пропущення позивачем строку позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою, що, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду не вбачається висновків щодо доведеності й обґрунтованості заявлених позовних вимог. Крім того, апеляційний суд не зазначив обставин і фактів на спростування висновків місцевого суду про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Таким чином, ухвалене апеляційним судом оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статей 314, 315 ЦПК України 2004 року, оскільки за вищевказаних висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з іншої підстави, ніж та, за якої місцевий суд відмовив у задоволенні позову, відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення місцевого суду є помилковим, адже за вказаних обставин апеляційний суд повинен був змінити рішення або ухвалити нове рішення.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд на порушення вимог процесуального законодавства України (чинного на час ухвалення рішення) змінив рішення суду першої інстанції, хоча повинен був у цьому разі ухвалити рішення, а не ухвалу, оскільки по суті змінив підстави для відмови у задоволенні позову, при цьому не скасував рішення суду першої інстанції, не спростував його висновків щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог банку.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. Доводи касаційної скарги банку не спростовують висновків місцевого суду по суті вирішеного спору та не дають підстав вважати, що цим судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року скасувати, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик