АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1296/18 Справа № 204/8422/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Попазової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1989 року працювала у Житловому комунальному господарстві м. Дніпропетровська (м. Дніпро), а 01.03.2012 року була прийнята на роботу за переводом до КП «Жилсервіс-1». Наказом № 26-К від 30.11.2016 року її було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Вважає своє звільнення незаконним, таким, що порушує її трудові права, а тому просила визнати зазначений наказ незаконним, поновити її на роботі на посаді інженера першої категорії в КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 000 грн. /а.с.1-5/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2017 року визнано незаконним наказ керівника КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради Майдан А.Д. № 26-К про припинення трудового договору (контракту) від 30.11.2016 року № 26-к, яким ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера ВТВ 1 категорії в КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради.

Стягнуто з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 47 620,55 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді інженера ВТВ 1 категорії в КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради та в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 4 329,14 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті /а.с.179-189/.

З таким рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю /а.с.194-197/.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2012 року ОСОБА_2 на підставі її особистої заяви від 01.03.2012 року /а.с. 76/ була прийнята за переведенням у КП «Жилсервіс-1» на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання четвертого розряду у виробничу базу, що підтверджується витягом з наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 № 1-К від 01.03 2012 року /а.с. 77/, а також копією її трудової книжки /а.с. 6-17/.

Наказом № 87 від 04.07.2013 року КП «Жилсервіс-1» було перейменовано у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради.

Наказом № 155-К від 23.07.2012 року ОСОБА_2 була переведена інженером першої категорії у виробничій базі, а 01.09.2015 року позивач була переведена інженером першої категорії до управління (наказ № 12-К від 25.08.2015 року).

Судом першої інстанції з показань свідків, допитаних в судовому засіданні, встановлено, що у жовтні 2016 року у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради відбулась нарада працівників даного комунального підприємства, на якій директором КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради Майдан А.Д. було в усній формі повідомлено про те, що КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради виграло тендер на обслуговування житлових будинків, які раніше обслуговувало КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, у зв'язку з чим з 01.12.2016 року КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради більше не буде обслуговувати закріплені за підприємством будинки. Вказані обставини визнавалися як відповідачем, так і допитаною у якості свідка Майдан А.Д.

З пояснень позивача та показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 місцевим судом встановлено, що в кінці листопада 2016 року у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради знову відбулась нарада працівників даного комунального підприємства, на якій директором КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради Майдан А.Д. було в усній формі повідомлено про те, що всі працівники КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради можуть перейти працювати у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Для цього необхідно написати дві заяви: одну про звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням, другу - про прийняття на роботу у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. При цьому, директор КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради запевнила працівників, що у випадку написання цих заяв, з 01.12.2016 року вони гарантовано будуть працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Також, на вказаній нараді в усній формі було повідомлено, що відносно працівників, які відмовляться писати заяви про звільнення за власним бажанням з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради буде складено акт про невиконання наказу керівництва КП «Жилсервіс-1».

29.11.2016 року, позивач ОСОБА_2, будучи впевненою, що буде працевлаштованою у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, написала на ім'я директора КП «Жилсервіс-1» ДМР Майдан А.Д. заяву про звільнення за власним бажанням з 30.11.2016 року /а.с. 57/.

Наказом (розпорядженням) № 26-к від 30.11.2016 року ОСОБА_2 була звільнена з посади інженера ВТВ 1 категорії КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП /а.с. 58/. У вищевказаному наказі зазначено, що ОСОБА_2 звільнена на підставі її заяви від 29.11.2016 року.

Того ж дня, тобто 30 листопада 2016 року, ОСОБА_2 отримала трудову книжку з записом про її звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується її підписом у журналі обліку трудових книжок працівників Кп «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради /а.с. 61-62/.

У цей же день, тобто 30 листопада 2016 року, позивачу стало відомо, що вона та деякі інші працівники не будуть працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, а керівництво КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради ввело її в оману та, скориставшись цим, звільнило її з займаної посади нібито за власним бажанням на підставі її особистої заяви.

У подальшому, 02.12.2017 року ОСОБА_2 написала заяву на ім'я директора КП «Жилсервіс-1» ДМР - Майдан А.Д. про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року, оскільки вказана заява була написана нею під впливом обману. У вказаній заяві ОСОБА_2 також було зазначено, що на дату написання заяви вона знаходиться на робочому місці, а трудову книжку її примусили отримати у зв'язку зі звільненням 01.12.2016 року працівники відділу кадрів. У зв'язку з викладеним вона просила скасувати та вважати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення за власним бажанням /а.с. 19/.

Однак, у прийнятті та реєстрації вищевказаної заяви позивача працівниками КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради було відмовлено, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6, наданими в судовому засіданні. При цьому, свідок Майдан А.Д. суду пояснила, що вона не пям'ятає чи відмовляла ОСОБА_2 у видачі журналу реєстрації вхідної кореспонденції, однак про те, що її заява не була зареєстрована у журналі, їй відомо, та підтвердила те, що вказані обставини дійсно мали місце.

Після цього, того ж дня, тобто 02 грудня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до Департаменту житлово-комунального господарства, у якій зазначила, що заступник директора КП «Жилсервіс-1» ДМР відмовила їй у реєстрації заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року, у зв'язку з чим просила сприяти їй у реєстрації даної заяви /а.с. 18/.

Судом першої інстанції також встановлено, що після звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, а саме у період з 01 по 14 грудня 2016 року ОСОБА_2 продовжувала виконувати свої трудові обов'язати у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради згідно її посадових обов'язків, які зазначені у Посадовій інструкції інженера 1-ї категорії виробничо-технічного відділу КП «Жилсервіс-1» ДМР, затвердженій директором КП «Жилсервіс-1» ДМР Майдан А.Д. /а.с. 78-79/, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, наданими в судовому засіданні. Факт того, що ОСОБА_2 у період з 01 по 14 грудня 2016 року продовжувала виконувати свої трудові обов'язки у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради підтверджується також актом, складеним ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 /а.с. 25/.

14 та 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 повторно зверталась до Департаменту житлово-комунального господарства зі скаргами щодо її незаконного звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, в яких серед іншого зазначала, що 14 грудня вона вийшла на роботу, однак директор виселила її з кабінету, у зв'язку з чим вона не може виконувати свої посадові обов'язки /а.с. 20-21/.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, в силу ст.ст. 38, 233, 235, 237-1 КЗпП, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обв'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників справи та свідків.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним наказу № 26-К про припинення трудового договору (контракту) від 30.11.2016 року та поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що написана позивачем 29.11.2016 року заява про звільнення за власним бажанням не була спрямована на настання реальних наслідків у вигляді припинення трудових правовідносин з КП «Жилсервіс-1» ДМР, оскільки ця заява не відповідала внутрішній волі позивача та була написана нею під примусом роботодавця.

З такими висновками погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають обставинам справа та нормам матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив у рішенні, що подана позивачем 29.11.2016 року заява про звільнення за власним бажанням з наступного дня, тобто з 30.11.2016 року не відповідала нормам закону, ОСОБА_2 не було зазначено причин звільнення у такий короткий строк, а на день подання заяви не існувало будь-яких обставин, які б унеможливлювали продовження позивачем роботи на підприємстві та які б давали відповідачу право звільнити її раніше, ніж у двотижневий термін, передбачений ст. 38 КЗпП. Таким чином і сама позивач була позбавлена права на відкликання заяви до спливу двотижневого строку .

Відтак, звільнення ОСОБА_2 було здійснено з порушенням порядку установленого законом, на підставі заяви, яка не відповідала вимогам трудового законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поновлення позивача на попередній роботі, а саме на посаді інженера ВТВ 1 категорії в КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року та правильно визначився з його розміром, в силу ст. 27 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції враховано те, що внаслідок незаконного звільнення позивач зазнала морального потрясіння та душевних хвилювань, у зв'язку з втратою роботи позивач також втратила звичайні життєві зв'язки та була позбавлена спілкування з колегами, а також залишилась без коштів на існування, оскільки не отримувала заробітну плату протягом тривалого часу.

Виходячи з підстав пред'явлення позову, характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та, з урахуванням засад розумності та справедливості, визначив її розмір у 2 000 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Колегія суддів зауважує, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, чого КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради зроблено не було (постанова Верховного суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц).

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та встановлених судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, оскільки ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко