Справа № 456/108/17
Провадження № 2/456/177/2018
РІШЕННЯ

іменем України

14 лютого 2018 року місто Стрий Львівської області

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бораковського В. М. ,

за участю секретаря судового засідання Проців І.В.,

представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

представників відповідача -

адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, -

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він зареєстрований і проживає в будинку АДРЕСА_2. Цей будинок він побудував в період 1980-1985 р. разом з дружиною ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті дружини його донька запропонувала йому належним чином оформити документи на будинок і даним питанням займатиметься вона. Відповідачка забрала у нього паспорт, всі документи на будинок і у грудні 2005 року без нього оформила право власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 лише за ним, не залучивши до справи як позивачів та зацікавлених осіб інших дітей, які мали і мають право на частку майна як на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 Під час Різдвяних Свят у 2006 році відповідачка повідомила його про те, що вона вже зробила всі документи на будинок на них всіх і запропонувала йому укласти договір довічного утримання, за яким буде жити з ним і постійно йому допомагати матеріально, піклуватися про його стан здоров'я, оплачувати лікування, житлово-комунальні послуги, доглядати і опікуватися ним до самої смерті, а після його смерті їй у власність перейде його частина будинку, на що він погодився. Відразу після Різдвяних Свят, 27 січня 2006 року у державній нотаріальній конторі було укладено договір, однак замість укладеного між ними договору довічного утримання, було укладено договір дарування, про що він навіть не здогадувався. Він не читав жодного документа у нотаріуса, тому що вірив своїй доньці, тим більше, що він через катаракту очей нічого не бачив та окулярів не носив. У 2012р. відповідачка почала забирати в нього пенсію, в зв'язку з чим він змушений був звернутися з відповідною заявою до правоохоронного органу. Його паспорт громадянина України та всі інші документи на будинок були постійно у відповідачки і вона під будь-яким приводом не хотіла йому їх показували і повернути. Оскільки в нього не було паспорта і жодних документів на будинок, тому він звернувся до нотаріуса, в якого укладався договір, від якого йому стало відомо, що між ним та дочкою ОСОБА_5 не укладався договір довічного утримання, а було укладено договір дарування. Вважає, що даний договір дарування, укладений 27.01.2006 року між ним та відповідачкою ОСОБА_5, повинен бути визнаний недійсний, так як він не відповідає його волевиявленню, підписаний ним через помилку, тобто через неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: його похилий вік, незадовільний стан здоров'я та потреба, у зв'язку із цим, у постійному догляді за ним та сторонній допомозі. Крім цього, даний будинок, який вони все життя будували з дружиною, є єдине для нього житло, іншого немає. Після укладення договору дарування, він продовжував проживати у даному будинку, сплачував і продовжує сплачувати всі комунальні послуги. Також, відсутня важлива обставина - фактична передача нерухомого майна ним як «дарувальником» відповідачці як «обдарованій». Гроші на комунальні послуги йому дають його діти, крім відповідачки. Відповідачка не виконувала своїх обіцянок і взятих на себе зобов'язань щодо догляду за ним. Вважає, що він з поважної причини пропустив термін звернення з даним позовом до суду, і тому просить суд, відповідно до ст. 267 ЦК України, його поновити. Поважними причинами пропущення ним строку на оскарженню даного Договору дарування є та обставина, що він дійсно не знав про підписаний ним договір дарування, не знав змісту даного договору, продовжував проживати у будинку після оформлення «дарування» і не здогадувався, що передав своїй дочці - відповідачці ОСОБА_5 безоплатно своє єдине житло. По стану здоров'я та свого похилого віку він потребував сторонньої допомоги, яку обіцяла йому надавати його донька і вважав, що оформляє договір, що встановлює обов'язок обдарованого опікуватися ним до самої смерті. Лише у 2016 року, після того як відповідачка відключила в будинку газ і світло, почала знущатися з нього, вигнала в літню кухню, він довідався у нотаріуса, що будинок не його і він підписав договір дарування.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та суду пояснив, що наміру дарувати будинок доньці ОСОБА_5 він не мав. Вона мала опікуватися ним до смерті. Нотаріус запитала його чи згідний він, щоб ОСОБА_5 була його опікуном, і він підписав документ. Вважав, що підписує договір довічного утримання. Про договір дарування у нотаріуса мова не йшла. Будинок був готовий для проживання, хоч не був зданий в експлуатацію. Комунальні послуги за будинок оплачує він. Його паспорт і всі документи на будинок знаходяться у відповідача. Після того, як відповідачка припинила доглядати за ним, у них погіршились відносини, вона вигнала його з будинку в літню кухню, закрила будинок, а сама переїхала проживати в м.Стрий і з 2013р. в будинку відповідачка не живе. Щоб добратися до будинку, він пробив у стіні діру і так заходить в будинок.

Крім цього, позивач надав суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що він проживав і проживає в будинку по АДРЕСА_2. В будинку є його речі та меблі. Донька ОСОБА_5 пообіцяла йому опікуватися ним, а за це, після його смерті, вона отримує половину будинку. А інша половина мала дістатися сину ОСОБА_9, який перебуває на заробітках і свого житла немає. На опіку від доньки він погодився і у нотаріуса підписав, як він думав, договір довічного утримання. Договору, який підписував у нотаріуса, він не читав. Фактично, він помилився, неправильно сприймаючи істотні обставини цього правочину. Донька ОСОБА_5 сама збирала документи для цього правочину і у нотаріуса нічого не говорила про його зміст. У квітні 2016р., після того як він виробив новий паспорт, він пішов до нотаріуса, куди його водила донька, з метою розірвання договору довічного утримання, оскільки дочка не доглядала за ним. Саме тоді він і довідався про реальний зміст підписаного ним договору. В будинок він зміг потрапити лише за допомогою своїх дітей, так як ОСОБА_5 поїхала від нього з невідомих причин. По даний час він сам оплачує комунальні послуги. Іншого житла у нього немає. Вважає, що пропустив термін звернення до суду з поважних причин. Він є особою похилого віку, хворіє хронічними захворюваннями, періодично лікується.

Представник позивача позов підтримала суду пояснивши, що договір дарування укладений позивачем помилкового, оскільки в момент його укладення позивач вважав, що підписує договір довічного утримання. Всі документи для укладення договору готувала ОСОБА_5 Договір ОСОБА_4 підписав не читаючи його. На момент укладення договору у нього іншого житла не було. Позивач лише хотів, щоб його доглядали до смерті. Також, позивач оплачував та продовжує оплачувати комунальні послуги. Жив у будинку, який був готовий до проживання частково до того часу, як його звідти не вигнала донька, після чого проживав в літній кухні.

Відповідач позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що вона проживала в будинку до грудня 2011р. Батька доглядала, їздила в лікарню. У неї була довіреність від батька, тому вона займалася оформленням документів.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив суду пояснивши, що в будинку до грудня 2011р. проживала відповідач, яка оплачувала до того часу комунальні послуги, а позивач проживав в літній кухні. Договір дарування підписано близько 11 років назад, що спростовує твердження представника позивача про похилий вік позивача. З долучених медичних довідок не вбачається, що позивач потребував сторонньої допомоги. Нотаріус в поясненнях зазначила, що при укладенні договору нею роз'яснювалося сторонам положення статей Цивільного та Земельного кодексів України, вона оголошувала договір і такий укладався без примусу. Позивач знав, про що йде мова і добровільно підписав договір. Рішенням суду встановлено, що позивач проживав в м. Стрию з квітня 2006р., що спростовує аргументи позивача про відсутність у позивача іншого житла.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив суду пояснивши, що необхідності в укладені договору довічного утримання не було, оскільки діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків. Відповідач не виганяла свого батька з будинку і не заперечувала проти того, щоб він там проживав. З 2013р. відповідач в будинку не проживає. Хворобливість і похилий вік не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Предметом даного договору було незавершене будівництво, тому позивач не міг там проживати. Крім цього, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, якщо суд дійде висновку про підставність позову.

Крім цього, представником відповідача ОСОБА_2 подано заперечення на позовну заяву, в обґрунтування якого покликаючись на те, що станом на грудень 2005 року готовність розпочатого будівництвом будинку складала 82 відсотки, а Позивач проживав і продовжував надалі проживати у літній кухні по АДРЕСА_2. Зареєструвавши право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, Позивач вирішив його подарувати Відповідачці. 27 січня 2006 року в нотаріальній конторі, в присутності нотаріуса ОСОБА_10, був укладений Договір дарування зазначеного будинку. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Своїм підписом Позивач засвідчив, що дарування ним здійснюється добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального. Позивач своїм підписом засвідчив, що він розуміє значення своїх дій. Подарувавши у кінці січня 2006 року незавершений будівництвом будинок, Позивач у квітні 2006 року переїхав проживати до своєї (на даний час покійної) доньки ОСОБА_10 у АДРЕСА_3 Сім'я Відповідачки 24 квітня 2007 року продала належну їм квартиру АДРЕСА_4, а виручені кошти почали вкладати в добудову будинку та його оздоблення. Повністю зробили в будинку ремонт, замінили всі вікна, двері, зробили підлогу в будинку, оштукатурили всі стіни та встановили центральне опалення. Після добудови будинку Відповідачка виготовила всі правовстановлюючі документи на нього та зареєструвала 07 листопада 2006 року право власності на вже добудований будинок АДРЕСА_2. З цього моменту у Відповідачки виникло право власності на вищезгаданий будинок, в якому вона проживала зі своєю сім'єю аж до 2013 року. Після чого переїхала жити у м. Стрий, а будинок зачинила. Після смерті у грудні 2006 року сестри ОСОБА_10, з якою вже на той час мешкав у м. Стрий Позивач, той як спадкоємець першої черги за законом, успадкував всі права своєї дочки, у тому числі права на квартиру у м. Стрий. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2009 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.01.2010 року, спадкові права, зокрема право на квартиру в м. Стрий, було підтверджено за ОСОБА_4 Позивач зареєстрував право власності на дану квартиру 02.08.2010 року. І лише після того, як зазначена квартира у м. Стрий була відчужена у 2010 році, Позивач переїхав жити в смт. Дашава до Відповідачки, де він оселився в літній кухні і проживає там по сьогоднішній день. Відповідач жодним чином не перечила і не могла перечити його проживанню у селі разом з її сім'єю. І не заперечує такого і зараз. Виходячи зі змісту ст. 229 ЦК України можна дійти висновку, що правочин, який вчинений особою внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, може бути судом визнаний недійсним. Водночас помилка, щодо мотивів не має істотного значення, що фактично і має місце в даному випадку. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір був укладений ще 27 січня 2006 року і навіть сам Позивач визнає той факт, що договір він підписував і в державній нотаріальній конторі він був. Тобто знав і усвідомлював, що стороною Договору він був. Як сторона Договору, Позивач міг у будь-який час, починаючи з січня 2006 року, ознайомитися з змістом укладеного ним Договору. В матеріалах справи немає жодного доказу, що Позивач не міг довідатися про порушення свого права, шляхом укладення спірного Договору. Враховуючи вищенаведене, наявні підстави для застосування позовної давності.

Представник третьої особи суду пояснила, що в 2006р. до них прийшли ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з метою оформлення договору дарування незавершеного будівництва. Були надані всі необхідні для цього документи, на підставі яких і посвідчувався договір. Сторони добровільно вирішили укласти договір дарування. Обставини укладення цього договору вона не пригадує. Утримувати своїх непрацездатних батьків є обов'язком дітей і укладення договорів довічного утримання між ними не практикується. Незавершене будівництво може бути об'єктом будь-якого правочину. Оскільки в договорі є підпис ОСОБА_4, значить він бажав укласти цей договір. При укладені правочинів вони роз'яснюють правові наслідки договору, дають читати його текст, проводять бесіди з сторонами і вирішують чи розуміють вони свої дії. В даному випадку немає різниці між договором довічного утримання і договором дарування, оскільки правові наслідки одинакові.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши кожний доказ окремо та в цілому, з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до наступного висновку:

Відповідно до договору дарування від 27.01.2006р. укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27.01.2006р. та зареєстрований в реєстрі за №1-315, згідно якого ОСОБА_4 (даруватель) подарував, а ОСОБА_5 (обдарована) прийняла в дар житловий будинок, незавершений будівництвом, готовністю 82% та сарай В, літню кухню Б, стодолу Г, вбиральню Д, огорожу №1, №2, колодязь К, які знаходяться по АДРЕСА_2.

Як вбачається з технічного паспорта від 08.06.2006р., по АДРЕСА_2 Львівської області розташований житловий будинок «А-2» разом з господарськими спорудами та будівлями, а саме: літньою кухнею «Б», сараєм «В», сараєм «Г», вбиральнею «Д», огорожею №1, огорожею №2, ворота №3, ворота №4, колодязь «к».

Право приватної власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 07.11.2006р.

ОСОБА_6 (дружини позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_1. в смт. Дашава Стрийського району Львівської області, про що свідчить свідоцтво про смерть від 16.03.2016р. (НОМЕР_1), актовий запис №21.

З індивідуальної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 вбачається, що він неодноразово проходив лікування стаціонарно та амбулаторно у Стрийській ЦРЛ.

Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2009р., ОСОБА_12 визнано втративши право на житло в квартирі АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 право на житло в цій квартирі та визнано незаконним рішення ВК Стрийської міської ради Львівської області №437 від 18.12.2006р. щодо переоформлення договору найму житла на ОСОБА_12

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, рішення про реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 прийнято 02.08.2010р.

Як вбачається з повідомлення заступника Стрийського міжрайонного прокурора від 05.11.2013р. №47-4759вих-13, проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні за зверненням ОСОБА_4 від 24.10.2013р. доручено слідчому Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області.

На адвокатський запит за заявою ОСОБА_4, адресований голові Дашавської селищної ради 25.02.2016р., інформації про надання ОСОБА_5 довіреності, належність житлового будинку по АДРЕСА_2 та про зареєстрованих осіб в ньому надано не було.

Згідно з довідкою ВК Дашавської селищної ради від 15.03.2016р. №492, ОСОБА_4 є жителем АДРЕСА_2

Свідок ОСОБА_11 (донька позивача) суду пояснила, що будинок будували батьки. Обставини отримання ОСОБА_5 - відповідачем дарчої їй невідомі. Будинок був оформлений нею без їх відома. Документи на будинок були у батька до того часу, як ОСОБА_5 пішла жити в будинок. Після цього у батька не стало паспорта і цих документів. Весною минулого року їм стало відомо про те, що ОСОБА_5 оформила на себе будинок. ОСОБА_5 мала доглядати за батьком, а після його сперті отримати будинок, оскільки у них всіх будинки були, а у ОСОБА_5 була лише квартира. Вони виробляли батькові новий паспорт, так як старий знаходився у ОСОБА_5. На даний час батько живе у літній кухні без світла і газу. Перебуває на обліку в лікарні, бо має багато вад із здоров'ям. Вважає, що коли батько підписував договір, то не осмислював, що саме підписує. Діти батька допомагають йому, а відповідач постійно з ним свариться. ОСОБА_5 проживала з батьком з 2007р. по 2012-2013р. Зробила в будинку косметичний ремонт, була закінчена одна кімната, кухня і коридор, замінені вікна та двері.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що сторони є її сусідами і під час укладення оскаржуваного договору вона була присутня в державного нотаріуса ОСОБА_10 по своїх питаннях. Нотаріус зачитала договір дарування на незавершене будівництво і ОСОБА_4 все зрозумів. Вона чітко роз'яснювала ОСОБА_4, який договір укладається. Питання опікунства у нотаріуса не вирішувалося. Позивач був у адекватному стані та добре себе почував. ОСОБА_4 мав окуляри і читав документи. Був випадок, коли позивач губив документи на будинок і паспорт біля магазину в с.Дашава. Також, він приходив в 2009р. до селищної ради з питанням приватизації земельної ділянки і вона йому роз'яснила, що будинок йому не належить. Позивач іншого житла немає і живе в літній кухні. ОСОБА_5 зробила в будинку ремонт.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що позивач хотів, щоб ОСОБА_5 йшла жити з ним. Вона продала квартиру та вклала гроші в будинок. ОСОБА_4 говорив, що подарує хату доньці ОСОБА_5, а вона його буде обходити. Також, говорив, що йому з нею добре. ОСОБА_5 почала жити в будинку приблизно 12 років тому, а не живе в ньому вже близько 6 років. ОСОБА_4 живе в літній кухні. Коли ОСОБА_5 проживала в будинку, то оплачувала комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що дід хотів, щоб він ним опікувався, але він часто їздив за кордон, тому запропонував, щоб це робила тітка ОСОБА_5. Про договір дарування йому нічого не було відомо. Дід розповідав, що в нотаріуса він підписував документ, якого не читав. Йому пояснили, що то акт опіки над ним до старості. Дідові робили операції і вони його доглядали. Він працює фельдшером і йому відомо, що дід перебуває на обліку у терапевта, окуліста та кардіолога. Він заїжджає до діда, але тітка ОСОБА_5 там не проживала близько 5 років. Стосунки між ними погіршилися. Приблизно рік назад дід дізнався про договір, про який ніхто з них не знав. Дід жив в літній кухні до того часу, як вони відкрили двері до будинку та замінили замки. Зараз він живе у будинку. Відповідач проживала в будинку приблизно з 2008р. по 2012р., а в період з 2006р. по 2008р. дід проживав разом з сином ОСОБА_9. Дід мав доступ до будинку до того часу, як тітка ОСОБА_5 його закрила і поїхала. В 2005р. в будинку були вікна, двері, поштукатурені дві кімнати, виставлена підлога.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що у позивача спочатку проживали сини ОСОБА_10, потім ОСОБА_14, а пізніше ОСОБА_4. Приблизно в 2005р. він приходив до доньки ОСОБА_5 і казав, що забере її до себе і подарує їй хату. Він хотів, щоб донька ним опікувалася. ОСОБА_5 сказала, що перейде жити до батька як будуть документи. Коли ОСОБА_5 перейшла жити до батька (приблизно в 2006р.), розпочала робити там ремонт. В хаті було проведено косметичний ремонт - поштукатурені одна кімната та кухня. ОСОБА_4 жив у літній кухні. Коли підписували документи ОСОБА_4 був при свідомості, як і зараз. Раніше ОСОБА_5 оплачувала комунальні послуги, а тепер не платить.

Свідок ОСОБА_17 (донька позивача) суду пояснила, що їй відомо лише про договір довічного утримання, оскільки ОСОБА_4 казав, що стосунки в нього з донькою погіршилися і він хоче цей договір розірвати. Вже в нотаріуса вона побачила, що ОСОБА_4 уклав договір дарування. ОСОБА_5 не доглядала батька. В будинку були умови для проживання. Спочатку там проживали батько з її братами. Маму хоронили з будинку. Батько перейшов жити в літню кухню коли приїхала ОСОБА_5. Після смерті матері батько декілька разів лежав у лікарні, мав операцію на грижу, частко викликали швидку. Більшість комунальних послуг оплачував батько, бо мав пільги. Сестра почала проживати у будинку з 2007р., та вже приблизно 4 роки (з 2013р.) не проживає в ньому. В будинку не було газу та світла, однак зараз вже є.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що позивач хотів, щоб за ним доглядали, але ОСОБА_5 цього не робила. Батько живе у літній кухні сам. Він не чув, щоб батько хотів подарувати хату. Жінку батька хоронили з хати. Будинок був готовий, були вікна та підлога.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобо'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

За змістом ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом).

Згідно з вимогами частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частини 5 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» суд зважає на наступні правові висновки Верховного Суду України.

За змістом правового висновку, зробленого ВСУ 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 26 постанови №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_2 (разом з належними до нього господарськими будівлями та спорудами) на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2005р. належав на праві приватної власності ОСОБА_4 27.01.2006р. державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. посвідчений договір дарування (реєстраційний №1-315), відповідно до якого ОСОБА_4 подарував вказаний будинок ОСОБА_5

Проаналізувавши доводи сторони позивача щодо поновлення строку позовної давності та докази на їх підтвердження, суд приходить до висновку, що причини пропущення позивачем строку позовної давності є поважними з огляду на похилий вік позивача, а також його помилкову переконаність у природі вчиненого правочину, тому, зважаючи на положення ст. 267 ЦК України, строк позовної давності підлягає поновленню.

Оцінивши всі здобуті судом докази в своїй сукупності, суд приходить до переконання про підставність та обґрунтованість доводів сторони позивача щодо вчинення правочину під впливом помилки виходячи з наступного.

Укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, передаючи належний йому будинок відповідачу. Даний факт підтверджується поясненнями позивача та його представника, показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_18, з яких вбачається, що ОСОБА_4 укладаючи оспорюваний договір з відповідачем, мав намір отримати від відповідача догляд, опіку та допомогу до смерті. Після укладення правочину позивач продовжував проживати в будинку, оплачувати комунальні послуги. Покази даних свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та іншими доказами і відповідають дійсним обставинам справи.

В той же час, суд вважає, що покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_14 щодо природи укладеного між сторонами правочину (саме договору дарування, а не довічного утримання) та розуміння позивачем, в момент укладення договору, який саме правочин він вчиняв, та правові наслідки укладення такого правочину, не узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім цього, з показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 вбачається, що ОСОБА_4 бажав, щоб за ним доглядали (обходили його).

Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) також свідчить: вік позивача - 76 років на час укладення договору; його стан здоров'я, потреба, у зв'язку із цим, в догляді й сторонній допомозі (проживав один, неодноразово проходив лікування); наявність у нього спірного житла як єдиного і укладенням даного правочину позивач позабавляв себе права власності не це житло; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Покликання сторони відповідача про належність позивачу іншого житла (права на житло в квартирі АДРЕСА_1) на момент укладення спірного договору дарування спростовуються поясненнями позивача, а також поясненнями відповідача ОСОБА_5, даними нею в судовому засіданні як представником позивача ОСОБА_4 в цивільній справі №2-206/09 (рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.09.2009р.) та письмовому запереченні на позовну заяву від 12.09.2017р., з яких вбачається, що ОСОБА_4 почав проживати в квартирі АДРЕСА_1 з початку квітня 2006р. (в той час як оспорюваний договір (договір дарування) був укладений між сторонами 27 січня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, суд вважає позов належним чином обґрунтованим та підставним, тому такий підлягає до задоволення.

Понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1749,40 грн., підлягає стягненню з відповідача в користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 229, 258, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 5, 19, 23, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 задоволити повністю.

Визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, сараю В, літньої кухні Б, стодоли Г, вбиральні Д, огорожі №1, №2, колодязю К, які знаходяться по АДРЕСА_2 Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27 січня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №1-315.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 1749 (одна тисяча сімсот сорок дев'ять) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Головуючий-суддя В. М. Бораковський