АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Савицький О.А.
№22-ц/796/996/2018 Доповідач Кравець В.А.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Виноградової А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року у справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська-14» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСББ «Пушкінська-14» звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 75 047,57 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалося на те, що відповідач користується в повному обсязі житлово-комунальними послугами, плату за утримання нежитлових приміщень та за користування комунальними послугами не вносить, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська-14» 76647 грн. 57 коп., з яких: 64 293 грн. 86 коп. - сума боргу за житлово-комунальні послуги; 8 677 грн. 21 коп. - інфляційні втрати; 2076 грн. 50 коп. - 3% річних; 1600 грн. 00 коп. - судові витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася як до позивача, так і до представника позивача з проханням надати інформацію щодо встановленого тарифу та розміру заборгованості.

Позивачу лише у лютому 2017 року стало відомо про розмір встановленого тарифу.

Як вбачається з Протоколу № 5 кошторис на 2015 рік не був затверджений, він був прийнятий до виконання без затвердження, в порушення п. 4 ч. 8 ст. 10 Закону України «Про Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції від 18.11.2012р.).

В кошторисі та калькуляції по нежитловим приміщенням на 2015 рік невірно вказана площа нежитлового приміщення. Розрахунок іде за 522,9 кв. м., а відповідачу належить 517,7 кв. м, про що позивачу було відомо.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.04.2015 року, відповідачу належить 517,7 кв. м., тобто 517,7 кв.м. х 100 : 1832,59 кв.м. (загальна площа будинку) = 28,25% (частка відповідача). А розрахунок сум відповідача у калькуляції зроблений по частці, що складає 43,24% , а не 28,25%,.

Крім того, судом першої інстанції не враховано того факту, що позивач в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не надав жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив (підтверджував) правильність та безспірність (проведеного розрахунку заборгованості, а також законність застосування тарифів на послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території.

Вважає, що оскільки позивачем не було надано суду відповідного Акту приймання-передачі житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Києві на баланс ОСББ «Пушкінська-14», відсутні правові підстави вважати позивача балансоутримувачем житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, а при відсутності договорів із замовниками послуг, позивач не являється виконавцем житлово-комунальних послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території в цьому будинку.

Позивачем не підтверджено відповідними доказами і фактичне надання житлово-комунальних послуг, за надання яких він просить стягнути плату та вчинення дій щодо утримання будинку і прибудинкової території житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Будинок по АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 21.01.1986 р. №49 включено до переліку пам'яток архітектури місцевого значення, охоронний №136, розташований у Центральному історичному арсеналі м. Києва (рішення Київської міської ради від 28.03.2002 p. №370/1804).

Вищевикладені факти свідчать про грубе порушення позивачем не тільки вимог Закону №2866-ІІІ, а й вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки саме позивач в рамках реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном зобов'язаний утримувати будинок та прибудинкову територію в належаному стані.

При розгляді позову представник скаржника звертав увагу суду на вищевикладені факти, а також, в підтвердження було надано суду, але останнім не враховано те, що 26 січня 2017 року Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2017 року по справі 826/14767/16 за позовом Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до ОСББ «Пушкінська-14» була винесена Постанова про стягнення штрафних санкцій у розмірі 18700,00 гривень.

Представники відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСББ «Пушкінська-14» проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-УІІІ Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач користується житлово-комунальними послугами, проте не сплачує їх вартість, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень під літерою «А» загальною площею 517,7 кв.м., які складаються з групи приміщень №14 підвалу, площею 228,0 кв.м. та групи приміщень №17 на першому поверсі, площею 289,7 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1.

Балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1 є Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкінська-14».

Згідно п.2.1, 2.2 Статуту ОСББ «Пушкінська-14» завданням та предметом діяльності об'єднання є належне утримання будинку та прибудинкової території, забезпечення реалізації прав власників приміщень будинку на володіння та користування спільним майном членів об'єднання, забезпечення сприяння членам об'єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання.

У відповідності до п.4 Статуту Об'єднання має право відповідно до законодавства та цього Статуту доручати правлінню в межах повноважень, визначених Статутом: визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування і ремонт майна з будь-якою фізичною або юридичною особою відповідно до статуту та законодавства; здійснювати контроль за своєчасною платою внесків та платежів.

Згідно з пунктом 23 Статуту об'єднання співвласників має право шляхом скликання загальних зборів встановлювати розміри платежів і внесків членів об'єднання, а також відрахувань до резервного та ремонтного фондів.

Протоколом №5 загальних зборів від 05.01.2015 року затверджено кошторис, яким встановлено розмір витрат на утримання будинку та прибудинкових територій від власників нежитлових приміщень.

Згідно зі ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбаченеправо споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких судовий наказ може бути видано в разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування цієї статті міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 75047 грн. 57 коп., з яких: 64 293 грн. 86 коп. - сума боргу за житлово-комунальні послуги; 8 677 грн. 21 коп. - інфляційні втрати; 2076 грн. 50 коп. - 3% річних.

Питання легітимності затвердження тарифів та кошторисів ОСББ «Пушкінська 14» знаходиться поза межами даного позову.

Оскільки всі послуги ОСОБА_1 надавалися спеціалізованими підприємствами на підставі відповідних договорів, виконання робіт, суд вірного висновку дійшов, що відповідач, як власник приміщення та співвласник будинку, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження будинку, а об'єднання наділено правом, у разі нездійснення цією особою таких дій, звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованих платежів по цим витратам.

Дана позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду України у справі №3-28гс15 від 01.04.2015 року.

Незважаючи на відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існували, оскільки позивач у спірний період надавав послуги з утримання будинку та прибудинкової території, сприяв у отриманні інших житлово-комунальних послуг, а відповідач користувався наданими послугами та послугами централізованого опалення, гарячого та холодного водопостачання.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення і газопостачання, а також договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території між ними не укладався.

Проте суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем було вчинено дії на користь відповідача - надано послуги, тому договір про надання послуг, письмова форма якого законодавством не вимагається, вважається укладеним з моменту отримання відповідачем таких послуг. Відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові та не позбавляє відповідача від зобов'язання з оплати витрат, визначених законом.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367,368,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року в справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді