Номер провадження: 22-ц/785/2207/18
Номер справи місцевого суду: 493/2350/15-ц
Головуючий у першій інстанції Тітова Т. П.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в майні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року, ухваленого суддею Тітової Т.П.,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в майні, посилаючись на те, що вона з відповідачем в період з 04 лютого 2004 року по 26 грудня 2013 року проживали спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та завжди мали один бюджет. Всі питання свого матеріального забезпечення, проведення ремонту квартири, купівлі побутової техніки, меблів, питання ведення спільної підприємницької діяльності завжди вирішували спільно. Ці факти підтверджуються, зокрема тим, що вона та відповідач з липня 2008 року спільно проживали в квартирі АДРЕСА_1, в якій вони зареєстровані з 15 грудня 2010 року.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без укладання шлюбу в період з 04 лютого 2004 року по 26 грудня 2013 року та визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлові приміщення магазину, що складаються з 1/2 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_2, відповідно до ухвали Балтського районного суду від 14 листопада 2012 року, які юридично оформлені на ОСОБА_3, автобус пасажирський Mersedes-Benz р/н НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 07 серпня 2007 року, оформлений юридично на ОСОБА_2, автобус пасажирський MAN р/н НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 20 серпня 2009року, оформлений юридично на ОСОБА_3, автобус пасажирський БАЗ р/н НОМЕР_3, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 19 травня 2011 року, оформлений юридично на ОСОБА_3, автобус-D Volkswagen р/н НОМЕР_4, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 25 вересня 2013 року, оформлений юридично на ОСОБА_3 Провести поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і визнати за нею право особистої приватної власності на: 1/2 ідеальної долі нежитлового приміщення магазину, що складається з 1/2 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 області, вартістю 191 199 грн., автобус пасажирський Mersedes-Benz 311 CDI р/н НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 07 серпня 2007року, оформлений юридично на ОСОБА_2 вартістю 289 791 грн., автобус-D Volkswagen LT р/н НОМЕР_4, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 25 вересня 2013 року, оформлений юридично на ОСОБА_3 вартістю 399 680 грн. Також просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати, що складаються з витрат, пов'язаних з проведенням судових експертиз, в розмірі 4600 грн., та судового збору у розмірі 8000 грн.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в майні задоволений частково. Встановлений факт сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 04 лютого 2004 року по 19 грудня 2010 року однією сім'єю, як чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу: автобус пасажирський Mersedes-Benz р/н НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 07 серпня 2007 року, оформлений юридично на ОСОБА_2, автобус пасажирський MAN р/н НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 20 серпня 2009 року, оформлений юридично на ОСОБА_3 Визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_2 автобус пасажирський Mersedes-Benz р/н НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 07 серпня 2007 року. Визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_3 на автобус пасажирський MAN р/н НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 20 серпня 2009 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частину різниці вартості автомобіля MAN р/н НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 20 серпня 2009 року, у сумі 46051 грн., витрати за проведення судової будівльно-технічної експертизи та автотоварознавчої експертизи у сумі 4600 грн. та компенсацію понесених судових витрат у сумі 3371,22 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подалаапеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити, задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом не доведені обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 31 січня 2017 року сторони не з'явились, всі були сповіщені належним чином.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати спільно з 04.02.2004 року по 19.12.2010 року, вказаний факт відповідачем був визнаний та не заперечувався.

ОСОБА_3 надав до суду пояснення, про те, що автобус пасажирський MAN р/н НОМЕР_2 був придбаний за його особисті кошти, але суд не прийняв їх до уваги, оскільки доказів наявності особистих коштів, які б доводили факт придбання спірного автомобіля за особисті кошти до суду надані не були.

Також суд не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що спірне майно в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 року було придбано за спільні з ОСОБА_3 кошти і під час спільної праці, так як вони також не підтверджені належними доказами.

Крім того доказів стосовно того, що сторони у вказаний період до реєстрації шлюбу мали спільний бюджет та спільне використовували його також не були надані до суду.

Повіджомлення про пасажирів і характер руху рейсового автобусу Одеса-Обжиле, видана 01.12.2011 року ВАТ «Одесаавтотранс» АВ Одеса на ім`я ФОП ОСОБА_3 не підтверджує факт придбання майна за спільні сумісні кошти сторін та під час спільної праці.

Суд обґрунтовано зазначив, що вимоги позову в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 року не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги не доведені.

Сам по собі факт сумісного відпочинку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 також не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в майні, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Термін «проживання однією сім`єю» не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації або проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, як відзначає Верховний Суд України, тому при застосуванні ст. 74 СК України судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, ведення спільного господарства.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» надав роз'яснення, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Правове значення в даному випадку має доведеність обставин, на які посилається позивач в підтвердження вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та про поділ майна.

Отже зважаючи на те, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факт того, що з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік між позивачем та відповідачем дійсно склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а також й той факт, що джерелом придбання спірного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом вірно встановлено, що виходячи з вищенаведеного, передбачені законом підстави для задоволення заявлених вимог в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік відсутні, а також для встановлення юридичного факту, так і для визнання майна спільним сумісним, виділу частки спірного майна.

Приймаючи рішення по справі, суд врахував те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були допитані у судовому засіданні, та суд вважав, що пояснення саме свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 викликають сумнів у їх достовірності, оскільки вони є близькими людьми відповідачу.

Також суд, оцінюючи надані пояснення свідків зі сторони позивача, які в судовому засіданні підтверджували, що між сторонами були подружні відносини, до уваги обґрунтовано не прийняв, оскільки для визнання відносин сторін як відносин фактичного подружжя необхідно виявити факт взаємної матеріальної допомоги та підтримки та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

Проте, в судовому засіданні безспірно було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою, де проживала та зареєстрована позивачка, але даний факт не є достовірним доказом про проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та набуття спільного майна.

Крім того, суд звернув увагу, що продаж товарів в магазині, перебування в лікарні по хворобі, спільний відпочинок, а саме в сауні, на весіллі та на дні народженні та знаходження у позивача відомості не є достатніми підставами для висновку про те, що сторони на момент придбання спірного майна, а саме в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік, проживали як одна сім`я, і що майно у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю.

На підставі вищевикладеного, суд частково задовольнити позовні вимоги на законних підставах визнавши спільною сумісною власністю автобусів пасажирських Mercedes-Benz та MAN та стягнув грошову компенсацію вартості різниці 1/2 частки автобуса MAN у сумі 46051 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2про те, що суд відмовляючи в задоволені позову порушив право позивачки на поділ спільної сумісної власності, яка була придбана спільно позивачем та відповідачем за період з 04.02.2004 року по 26.12.2013 року, що достовірно доведено письмовими доказами позивача, показами свідків та фактично не спростовано відповідачем та оскаржуваним судовим рішенням, не приймаються судом до уваги, оскільки, суд приймаючи рішення, керувався ст. 60 СК України, оскільки при визнанні права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, що судом було зроблено.

Доводи стосовно того, що до суду були надані докази про спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за зазначений період часу, про спільне господарство, спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування та інше, суд не приймає до уваги, оскільки вони були спростовані під час розгляду справи в суді першої інстанції, та відповідно до матеріалів справи доказів протилежного надано не було, також не були надані до суду апеляційної інстанції доказів на спростування висновків місцевого суду.

Доводи стосовно того, що суд дав невірну оцінку доказам по справі та зробив хибний висновок про те, що з 04.02.2004 року по 19.12.2010 року вони були родиною, а з 19.12.2010 року по 26.12.2013 року перестали нею бути, адже цю обставину відповідач бездоказово заперечував, при цьому суд невмотивовано зазначив, що ці обставини не доводять, що вони були подружжям в спірний період, не приймаються судом до уваги, оскільки, суд повно і всебічно з'ясував всі обставини справи, які були досліджені в судовому засіданні, а також з урахуванням наданих поясненьсвідків прийшов до вірного та мотивованого висновку про те, що позивачкою, передбачений законом факт спільного проживання в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік не доведений.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець