Постанова

Іменем України

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 548/265/16-ц

провадження № 61-1139 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: ПророкаВ. В. (суддя - доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ольвія» (надалі - ТОВ «Агрофірма Ольвія»),
представник позивача-Дашкеєв Владислав Григорович,
відповідач-ОСОБА_5,
третя особа без самостійних вимог
-відділ Держгеокадастру в Хорольському районі Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ольвія» на рішення Хорольського районного суду Полтавської області у складі судді Миркушіної Н. С. від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі суддів: Пилипчук Л. І., Карнауха П. М., Дряниці Ю .В., від 30 червня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ТОВ «Агрофірма Ольвія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним окремого положення договору оренди землі.

Позовна заява, мотивована тим, що пункт 40договору оренди землі від 06 липня 2011 року (перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, є підставою для зміни умов, або розірвання договору), укладений між позивачем та ОСОБА_6, спадкоємицею якої після її смерті стала відповідач - ОСОБА_5, суперечить чинному законодавству, а саме статті 770 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), і в силу прямої вказівки закону (пункту 1 статті 203 ЦК України) повинен бути визнаний недійсним з наслідками, передбаченими статтями 216-217, 236 ЦК України.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог відділ Держгеокадастру в Хорольському районі Полтавської області.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року у позові відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пункт 40 договору оренди землі не суперечить вимогам частини першої статті 770 ЦК України, яка не містить прямої заборони новому власнику змінити умови договору або розірвати договір оренди.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма Ольвія» відхилено, а рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорювана позивачем умова договору оренди щодо припинення договору у разі зміни власника земельної ділянки, переданої в оренду, не суперечить чинному законодавству, оскільки сторони договору, укладаючи його, погодили таку умову, а закон заборони щодо такої умови не встановлює, тому підстави для визнання недійсним пункту 40 договору оренди відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Агрофірма Ольвія» просить рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що суди не звернули уваги на те, що оспорюється не правочин, а його окрема умова, яка суперечить закону, крім того, апеляційний суд посилався в обґрунтування своєї позиції на пункт 2 статті 770 Цивільного кодексу України, проте не звернув уваги на приписи до цієї норми, де зазначено, що дане право (при зміні правовласника речі, що здається в найм) та ініціатива належить орендарю, а не орендодавцю.

Відповідач не скористався правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( частина перша статті 215 ЦК України).

Статтями 626, 628, 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» (надалі - Закон) відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договорами оренди землі.

Статтею 13 Закону за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбаченого договором оренди землі.

Положеннями статті 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власник переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Судами встановлено, що 06 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ТОВ "Агрофірма Ольвія" було укладено договір оренди землі терміном на 10 років до 06 липня 2021 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 18 жовтня 2010 року.

Частина перша пункту 40 зазначеного договору оренди містить таку умову: «перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору».

Наприкінці 2014 року відповідач - ОСОБА_5, яка є спадкоємицею її померлої матері ОСОБА_6, звернулася до Хорольського районного суду з позовною заявою до ТОВ "Агрофірма Ольвія" про розірвання договору оренди землі від 06 липня 2011 року.

Суди дійшли правильного висновку, що оспорювана позивачем умова договору оренди землі від 06 липня 2011 року щодо припинення договору у разі зміни власника земельної ділянки, переданої в оренду не суперечить чинному законодавству, оскільки сторони договору, укладаючи його, погодили таку умову, при цьому заборони щодо такої умови законодавством не встановлено, тому підстави для визнання недійсним пункту 40 договору оренди землі відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив :

Касаційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ольвія» залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська