П о с т а н о в а

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 343/1398/15-ц

провадження № 61-1903 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Долинському районі Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року у складі судді Пулика В. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Вакарук В. М., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування реєстрації державних актів на право приватної власності на землю і договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 липня 2012 року рішенням сесії Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області надано дозвіл на розробку проекту детального планування масиву індивідуальної забудови в урочищі «Біля телевишки» у с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області. У процесі виконання робіт сільській раді стало відомо про існування земельної ділянки, що належала на праві власності ОСОБА_3, яка продала цю ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З метою проведення звірки, внесення змін у погосподарські книги і облікову документацію сільська рада звернулася із відповідним запитом-зверненням до відділу Держземагентства у Долинському районі Івано-Франківської області про надання копій зареєстрованих державних актів на земельні ділянки, виданих на ім'я ОСОБА_3

Відділ Держземагентства у Долинському районі Івано-Франківської області повідомив, що відповідно до електронної бази даних актів у власності ОСОБА_3 знаходилася земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства у с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року. Вищевказаний державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі рішення Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 19 квітня 1994 року. Проте сільської радою зазначеного рішення про передачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не приймалося, що підтверджується копією протоколу двадцять п'ятої сесії сільської ради народних депутатів.

19 травня 2012 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках.

Позивач вважав, що державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року та переоформлений державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року на ім'я ОСОБА_3 видані без законних для цього підстав, тому договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2012 року, укладений між відповідачами, є недійсним. Такі обставини порушують законні права та інтереси громади с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області, від імені та в інтересах якої діє сільська рада, оскільки громадяни у законний спосіб не можуть оформити право власності на земельні ділянки.

З урахуванням викладеного Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області просила суд поновити строк на звернення до суду з даним позовом, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року, виданий на ім'я ОСОБА_3, та скасувати його реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року виданий на ім'я ОСОБА_3, та скасувати його реєстрацію. Також просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області про визнання державних актів на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що до передачі земель урочищу «Біля телевишки» у комунальну власність сільській раді ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 0,60 га в цьому урочищі на підставі рішення сільської ради від 19 квітня 1994 року, після чого земельно-господарським бюро при районному відділі земельних ресурсів була розроблена проектна документація і виданий державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року, який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

У 1993 році ОСОБА_3 зверталась до сільської ради з заявою про виділення їй спірної земельної ділянки, а 2010 році вона звернулась до приватного підприємства «Золото Карпат» для виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Проектна організація обстежила і встановила в натурі межі по фактичному розташуванню земельної ділянки на місцевості, які були узгоджені з представниками суміжних землекористувачів. Управління Держкомзему у Долинському районі видало ОСОБА_3 довідку на присвоєння індексно-кадастрового номера спірній земельній ділянці. Графічні матеріали було погоджено спеціалістом по землевпорядкуванню, у тому числі сільської ради та суміжними землевласниками, землекористувачами.

Актом відновлення меж земельної ділянки у натурі у 2010 році комісією у присутності ОСОБА_3 та суміжних землекористувачів, виконавця робіт, спеціаліста по землевпорядкуванню сільської ради, представником Управління Держкомзему у Долинському районі було відновлено на місцевості та погоджено межі земельної ділянки, здійснено опис положення її на місцевості, про що засвідчено підписами всіх сторін.

Проектною організацією на основі даних матеріалів було сформовано всю технічну документацію та відповідний обмінний файл, який було передано на перевірку в державний центр «Центр державного земельного кадастру» Івано-Франківської регіональної філії актом прийому-передачі, який після проходження перевірки було зареєстровано і прийнято. Управлінням Держкомзему у Долинському районі видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року.

Отже, ОСОБА_3 отримала усі погодження, у тому числі й від сільської ради, виготовила у встановленому законом порядку технічну документацію, унаслідок чого нею на законних підставах отримано у власність спірну земельну ділянку.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просила суд визнати дійсним державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року виданий на ім'я ОСОБА_3, та його реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю; визнати дійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року виданий на ім'я ОСОБА_3, та його реєстрацію; визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та нею, ОСОБА_4

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2015 року прийнято до розгляду з позовом Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області й позов ОСОБА_5

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено Малотур'янській сільській раді Долинського району Івано-Франківської області строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Позов Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області задоволено. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 та скасовано його реєстрацію в книзі записів державних актів на право власності на землю.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 квітня 2011 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 та скасовано його реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00313. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні поважні підстави для поновлення сільській раді строку звернення до суду та обґрунтованості її позову, оскільки про рішення сільської ради від 19 квітня 1994 року та про існування виданих на його підставі спірних державних актів, сільській раді стало відомо лише після 2012 року. Таким чином, оскільки ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування, тобто незаконно, то спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки порушено законні права та інтереси сільської ради, так як відчужено земельну ділянку особою, яка не мала на це право. Зустрічний позов є необґрунтованим.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачу про існування рішення сільської ради від 19 квітня 1994 року та про видані на його підставі державні акти на право власності на землю стало відомо лише після прийняття сільською радою рішення від 13 липня 2012 року, тому наявні підстави для поновлення сільській раді строку звернення до суду. Рішення сільської ради про передачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не приймалось, унаслідок чого спірні акти на право власності на земельну ділянку є недійсними. Оскільки договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 19 травня 2012 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, порушено законні права та інтереси сільської ради, а саме земельна ділянка відчужена особою, яке не мала на це право, то наявні підстави для визнання такого правочину недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 рішенням сільської ради від 19 квітня 1994 року було надано спірну земельну ділянку, а у 2002 році на підставі цього рішення сільської ради вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, який у 2011 році переоформила. Протягом вказаних років між ОСОБА_3 та сільською радою не виникало спорів щодо земельних ділянок. Крім того, ОСОБА_3 розроблявся проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, в якому у тому числі наявне погодження землевпорядника сільської ради, тобто й у 2010 році сільській раді було відомо про наявність спірної земельної ділянки.

Отже, у разі, якщо сільська рада вважала, що унаслідок вказаних дій ОСОБА_3 наявне порушення прав та інтересів громади села, то повинна була звернутися з позовною заявою про захист цих прав протягом трьох років. Проте сільська рада звернулась з позовом до суду з пропуском строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішення Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 19 квітня 1994 року ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 0,60 га у с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області, після чого земельно-господарським бюро при районному відділі земельних ресурсів була розроблена проектна документація і виданий державний акт на право приватної власності на землю від 8 листопада 2002 року, який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. 26 квітня 2011 року замість вказаного державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_3 управлінням Держкомзему у Долинському районі Івано-Франківської області видано державний акт на право власності на земельну ділянку в урочищі «Біля телевишки» у с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області.

20 травня 2012 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки відчужила належну їй земельну ділянку на підставі державного акту на право власності від 26 квітня 2011 року на користь ОСОБА_5, ОСОБА_4

13 липня 2012 року рішенням сесії Малотур'янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області надано дозвіл на розробку проекту детального планування масиву індивідуальної забудови у урочищі «Біля телевишки» у с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області.

Пред'являючи позов, Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області зазначала, що лише при прийнятті такого рішення дізналася про своє порушене право.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірили доводів ОСОБА_5 про те, що посилання позивача на те, що лише після затвердження генерального плану забудовис. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області рішенням сесії сільської ради від 13 липня 2012 року сільській раді стало відомо про існування земельної ділянки належної ОСОБА_3, безпідставні, оскільки у 2002-2003 роках, ще до передачі спірних земель у комунальну власність сільської ради та розробки під забудову, окремим громадянам, у тому числі ОСОБА_3, вже було виділено земельну ділянку. Крім того, сільська рада, розроблюючи проект планування с. Мала Тур'я Долинського району Івано-Франківської області, зобов'язана була враховувати інтереси землевласників тих земель, які вже були у власності громадян до затвердження проекту забудови.

Отже, суди у порушення зазначених вище вимог закону належним чином не звернули увагу на посилання ОСОБА_5 на те, що рішенням сільської ради від 19 квітня 1994 року ОСОБА_3 було надано спірну земельну ділянку, а у 2002 році вона отримала державний акт на права власності на цю земельну ділянку, який у 2011 році переоформила. Протягом вказаних років між ОСОБА_3 та сільською радою будь-яких спорів щодо земельних ділянок не виникало. Крім того, у 2010 році ОСОБА_3 розроблявся проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, в якому у тому числі наявне погодження землевпорядника - сільської ради.

Крім того, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Дійшовши висновку про наявність підстав для поновлення Малотур'янській сільській раді Долинського району Івано-Франківської області строку звернення до суду, суд зазначив, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли рада дізналася про порушення свого права, а саме - з дня винесення сільською радою рішення від 13 липня 2012 року про надання дозволу на розробку проекту детального планування масиву індивідуальної забудови.

Зазначене свідчить про неправильність застосування судом частини першої статті 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Крім того, суди вказуючи про те, що оскільки права сільської ради порушені договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, то наявні підстави для визнання його недійсним, не звернули увагу на таке.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Незважаючи на те, що Малотур'янська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області вважала себе власником спірної земельної ділянки, суди застосували норми про реституцію, невірно витлумачивши частину третю статті 215 ЦК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк