Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 346/6535/14-ц

провадження № 61-2841 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року у складі колегії суддів: Соколовського В. М., Пнівчук О. В., Василишин Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем із вересня 1990 року, який було розірвано у вересні 2007 року. Під час шлюбу, у 1992 році, вони розпочали будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці, наданій відповідачу. У 1994 році вони закінчили будівництво будинку з господарськими будівлями та спорудами, здали будинок в експлуатацію і на підставі рішення Виконавчого комітету Мишинської сільської ради від 18 червня 1997 року № 19 їм видано свідоцтво про право власності та проведено державну реєстрацію. Так як будівельний паспорт видавався на ім'я відповідача, а також земельна ділянка надавалася йому, то і зареєстрували будинок за відповідачем. Із самого початку будівництва і до його завершення вони з відповідачем вкладали спільні кошти та працю. Із 1994 року вони проживали в своєму будинку. Після розірвання шлюбу вони домовилися, що відповідач подарує 1/2 частини будинку своєму сину, у зв'язку з чим відповідач одержував у Коломийському МБТІ необхідні довідки для укладення договору дарування на користь сина. Однак відповідач тільки обіцяє укласти договір дарування, але до цього часу договір не уклав. Позивач зазначала, що вказаний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і їй належить 1/2 його частини, яку можливо виділити в натурі. Також зазначила, що про порушення свого права вона дізналася в грудні 2014 року, тому просила поновити їй строк позовної давності та поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, виділивши їй у натурі згідно з висновком судово-технічної експертизи 1/2 частини будинку та встановити порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку площею 0,12 га відповідно до часток будинку, та стягнути на її користь судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову, пославшись на те, що його батьки вкладали кошти і працю в будівництво спірного будинку, тому саме вони фактично є забудовниками спірного будинку. Крім того, навесні 1999 року під час з'ясування сімейних відносин, що виникли через аморальну поведінку (в черговий раз) дружини, відповідач був вимушений прогнати її зі своєї оселі. За час окремого проживання протягом 15 років відповідач покращив спірний будинок на суму більше як 200 тис. грн, крім того, у цьому будинку проживає його нова сім'я та його батьки, які спільно утримують житло в належному стані, щорічно покращують його та сплачують податки і комунальні платежі. Вважає, що ще в 1999 році ОСОБА_3 була вже обізнана про факт порушення її прав на спірний будинок і мала об'єктивні можливості не тільки знати про факт порушення, але і на захист своїх порушених прав у суді. Навіть після розірвання шлюбу у 2007 році вона не звернулася за захистом своїх прав до суду у встановлений законом строк. На підставі наведеного просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 4 лютого 2016 року причини пропуску строку позовної давності визнано неповажними, в поновленні строку для звернення до суду ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, тому згідно зі статтею 267 ЦК України підлягають застосуванню наслідки спливу строку позовної давності, про що наполягав відповідач у справі, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 4 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частини нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1 Коломийського району Івано-Франківської області.

Проведено реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1 Коломийського району Івано-Франківської області вартістю 624 246 грн між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно з висновком експерта від 22 квітня 2015 року № 220415.

Виділено ОСОБА_3 (першому співвласнику) кімнату № 3 площею 28,3 кв. м, кімнату № 4 площею 19,6 кв. м, кухню № 5 площею 14,7 кв. м, а всього - загальною площею 62,6 кв. м, вартістю 195 102 грн; стайню літ. «Б» вартістю 36 033 грн, літню кухню літ. «Г» вартістю 76 115 грн; вбиральню літ. «Д» вартістю 208 грн; а всього на загальну суму 307 458 грн, що становить 49,25 % від загальної вартості будинковолодіння.

Виділено ОСОБА_4 (другому співвласнику) коридор № 1 площею 12,5 кв. м, кімнату № 2 площею 18,3 кв. м, сходову клітку І площею 7,5 кв. м, веранду ІІ площею 11,5 кв. м, коридор ІІІ площею 3,0 кв. м, літню кімнату ІV площею 24,6 кв. м, комору V площею 4,9 кв. м, а всього - загальною площею 82,3 кв. м, вартістю 256 500 грн; гараж літ. «В» вартістю 57 015 грн; ворота № 1 вартістю 3 272 грн; а всього на загальну суму 316 787 грн, що становить 50,75 % від загальної вартості будинковолодіння.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виконати наступні ремонтно-будівельні роботи: закласти дверний отвір між приміщеннями №№ 1 і 5; закласти дверний отвір між приміщеннями №№ 1 і 3; пробити дверний отвір між приміщеннями №№ 3 і 4; пробити дверний отвір і влаштувати вхід з тамбуром на місці вікна в приміщення № 3; встановити ворота № 2 для входу і в'їзду на свою територію і до своєї частини житлового будинку і господарських будівель і споруд.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 влаштувати індивідуальне електропостачання, газопостачання і опалення своїх приміщень та встановити сантехнічне обладнання.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 665 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 Коломийського району Івано-Франківської області відповідно до висновку експерта від 22 квітня 2015 року № 220415.

Надано у користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0600 га=600 кв. м (додаток 1, червоний колір), лінійними розмірами: 42,0 пог. м; 15,46 пог. м; 3,70 пог. м; 16,20 пог. м; 15,58 пог. м.

Надано в користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0600 га=600 кв. м (додаток 1, зелений колір) лінійними розмірами: 10,90 пог. м; 19,42 пог. м; 16,20 пог. м; 3,70 пог. м; 8,40 пог. м; 4,30 пог. м; 15,46 пог. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 тис. грн за проведення експертизи та 1 500 грн за надання правової допомоги, а всього - 4 500 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки згідно з висновками апеляційного суду за встановлених судом обставин справи строк позовної давності позивачем не пропущено. Зважаючи на доведеність та обґрунтованість позовних вимог, а також те, що відповідач відмовляється поділити спірний будинок добровільно, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане рішення апеляційного суду, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд належно не з'ясував предмета судового розгляду і допустив неповноту щодо фактичних обставин справи. Посилається на недоведеність позивачем зазначених у позові обставин, а також порушення судом норм процесуального права щодо оцінки доказів, а саме: статей 3, 57, 60, 185, 189 ЦПК України. Крім того, посилається на те, що він не мав наміру визнавати за позивачем право власності на спірний будинок, а тим більше дарувати його сину, а також на обставини щодо початку і закінчення будівництва будинку, осіб - забудовників спірного будинку, припинення шлюбних відносин із позивачем та утворення нової сім'ї. Припущення позивача про те, що він повинен був бути на весіллі в сина, вважає таким, що нічим не доведене, так як про своє весілля син його до відома не ставив, на весілля не запрошував, і в 2014 році у позивача до нього не виникало питання щодо поділу або дарування майна. Крім того, посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, на непроживання позивача у спірному будинку понад 16 років, а також на те, що вона не надала суду жодних доказів про джерело коштів, внесених нею в будівництво спірного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, а ухвалою від 23 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не наведено жодної підстави, передбаченої частиною третьою статті 338 ЦПК України, для направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, про що він просить у касаційній скарзі. Вважає, що апеляційний суд повно та всебічно з'ясував усі обставини справи, які підтверджені доказами, які суд дослідив у повному обсязі, при цьому жодних порушень норм процесуального права не допустив.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що з 1 вересня 1990 року до 27 вересня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування сторін у шлюбі 29 листопада 1990 року ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,12 га за рахунок присадибної ділянки баби ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 Коломийського району та надано дозвіл на проведення будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель на виділеній присадибній ділянці.

Також за час перебування сторін у шлюбі розпочато та закінчено будівництво будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, Коломийський район, і 18 червня 1997 року Мишинська сільська рада видала ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на зазначений будинок.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна правова норма передбачена у статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, апеляційний суд правильно вважав спірний будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, не зважаючи на те, що земельну ділянку виділено ОСОБА_4, за яким і зареєстровано право власності на зазначений будинок, оскільки цей будинок збудований за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Висновки місцевого суду щодо будівництва спірного будинку батьками відповідача, які вкладали свої кошти і працю в будівництво спірного будинку та утримували молоду сім'ю, апеляційний суд правильно вважав такими, що ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Крім того, апеляційний суд правильно вважав помилковими і такими, що ґрунтуються на припущеннях, висновки місцевого суду про те, що з весни 1999 року під час з'ясування сімейних відносин, що виникли через аморальну поведінку позивача, остання не проживає у спірному будинковолодінні, а також про те, що в 1999 році позивач безпосередньо була вже обізнана про факт порушення її прав на спірний будинок і мала об'єктивні можливості не тільки знати про факт порушення, але і подати позов до суду на захист своїх порушених прав. При цьому апеляційний суд правильно керувався наступними нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

ОСОБА_3 у позовній заяві зазначила, що після розірвання шлюбу вона з відповідачем домовилися, що відповідач подарує 1/2 частини будинку сину, у зв'язку з чим відповідач одержував у Коломийському МБТІ необхідні довідки для укладення договору дарування на користь сина, однак відповідач, за твердженням позивача, тільки обіцяє укласти договір дарування, але до цього часу його не уклав. Апеляційний суд належно оцінив те, що вказані доводи позивача не були спростовані відповідачем, і згідно з матеріалами справи, дійсно у серпні 2008 року ОСОБА_4 оформляв замовлення на виготовлення поточної інвентаризації нерухомого майна (спірного будинку) для відчуження.

Також апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що ОСОБА_3 зареєстрована у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Мишинської сільської ради та копією паспорта позивача.

При цьому факт непроживання її в будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності, з 1999 року, апеляційний суд правильно вважав таким, що не свідчить про те, що право позивача було порушено, оскільки на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а відповідно до частини першої статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Так, на підставі наявних у справі доказів та вимог вищевказаних норм матеріального права апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 не пропустила строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом. Зокрема, згідно з поясненнями позивача відповідач не заперечував її права на частку в будинковолодінні та обіцяв подарувати половину спірного будинку їхньому сину, і тільки після одруження сина у 2014 році, коли відповідач не прийшов на весілля, вона зрозуміла, що необхідно провести поділ будинку. Такі доводи позивача не спростовані відповідачем. Крім того, ОСОБА_3 на теперішній час зареєстрована у спірному будинку, має ключі від цього будинку, чого не заперечував відповідач. Згідно з поясненнями позивача, оскільки відповідач у спірному будинку не проживає, а проживає з іншою сім'єю, то вона не вважала своє право порушеним, і такі доводи теж не спростовані відповідачем.

На обґрунтування свого висновку по суті вирішеного спору апеляційний суд правильно керувався наступним.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У частині другій статті 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виходячи зі змісту норм статей 183, 364, 379, 380 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відповідно до статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи від 22 квітня 2015 року № 220415 дійсна вартість будинковолодіння по АДРЕСА_1 Коломийського району Івано-Франківської області становить 624 246 грн; розподіл зазначеного житлового будинку відповідно до ідеальних часток співвласників технічно можливий; на розгляд суду експертом запропоновано один варіант реального розподілу житлового будинку між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток з урахуванням побажань сторін, відповідно до якого експерт пропонує поділити майно таким чином. Першому співвласнику 1/2 ідеальної частки пропонуються такі приміщення: кімнату № 3 площею 28,3 кв. м, кімнату № 4 площею 19,6 кв. м, кухню № 5 площею 14,7 кв. м, загальною площею 62,6 кв. м, вартістю 195 102 грн; стайню літ. «Б» вартістю 36 033 грн, літню кухню літ. «Г» вартістю 76 115 грн, вбиральню літ. «Д» вартістю 208 грн, а всього на загальну суму 307 458 грн, що становить 49,25 % від загальної вартості будинковолодіння. Другому співвласнику 1/2 ідеальної частки пропонуються такі приміщення: коридор № 1 площею 12,5 кв. м, кімнату № 2 площею 18,3 кв. м, сходову клітку І площею 7,5 кв. м, веранду ІІ площею 11,5 кв. м, коридор ІІІ площею 3,0 кв. м, літню кімнату ІV площею 24,6 кв. м, комору V площею 4,9 кв. м, загальною площею 82,3 кв. м, вартістю 256 500 грн; гараж літ. «В» вартістю 57 015 грн, ворота № 1 вартістю 3 272 грн, а всього на загальну суму 316 787 грн, що становить 50,75 % від загальної вартості будинковолодіння. При такому варіанті розподілу необхідно виконати наступні ремонтно-будівельні роботи: закласти дверний отвір між приміщеннями №№ 1 і 5; закласти дверний отвір між приміщеннями №№ 1 і 3; пробити дверний отвір між приміщеннями №№ 3 і 4; пробити дверний отвір і влаштувати вхід з тамбуром на місці вікна в приміщення № 3; встановити ворота № 2 для входу і в'їзду на свою територію і до своєї частини житлового будинку та господарських будівель і споруд. Кожному співвласнику необхідно влаштувати індивідуальне електропостачання, газопостачання і опалення своїх приміщень та встановити сантехнічне обладнання. При цьому другий співвласник повинен сплатити першому співвласнику грошову компенсацію за відхилення від ідеальних частин у будинковолодінні в розмірі 4 665 грн. Враховуючи такий варіант поділу будівель і споруд, експертом визначено можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою: першому співвласнику пропонується земельна ділянка площею 0,0600 га=600 кв. м (додаток 1, червоний колір), лінійними розмірами: 42,0 пог. м; 15,46 пог. м; 3,70 пог. м; 16,20 пог. м; 15,58 пог. м; другому співвласнику пропонується земельна ділянка площею 0,0600 га=600 кв. м (додаток 1, зелений колір) лінійними розмірами: 10,90 пог. м; 19,42 пог. м; 16,20 пог. м; 3,70 пог. м; 8,40 пог. м; 4,30 пог. м; 15,46 пог. м.

Разом із цим згідно з письмовим поясненням експерта від 18 квітня 2016 року варіант розподілу будинку і порядок користування земельною ділянкою розроблені відповідно до чинних Державних будівельних норм України: ДБН В.2.2-15-2005 - «Житлові будинки. Основні положення» і ДБН 360-92** «Містобудування і планування міських і сільських поселень»; загрози негативного впливу на технічний стан будинку при його реконструкції під двоквартирний не буде.

За встановлених судом обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову у зв'язку з доведеністю та обґрунтованістю заявлених позовних вимог про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до вказаного висновку експерта, виділивши позивачу частку як першому співвласнику, а відповідачу - як другому співвласнику, стягнувши з відповідача на користь позивача 4 665 грн грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суд належно не з'ясував предмета судового розгляду і допустив неповноту щодо фактичних обставин справи, є помилковими, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке є достатньо повним та обгрунтованим, ухваленим на підставі всебічно досліджених доказів та з'ясованих судом обставинах справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо недоведення позивачем зазначених у позові обставин, а також порушення судом норм процесуального права щодо оцінки доказів, а саме статей 3, 57, 60, 185, 189 ЦПК України, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається. При цьому, як правильно зазначив апеляційний суд, доводи позивача щодо певних обставин справи не спростовані самим відповідачем. Те саме стосується посилання заявника на те, що він не мав наміру визнавати за позивачем право власності на спірний будинок, а тим більше дарувати його сину, а також на обставини щодо початку і закінчення будівництва будинку, осіб - забудовників спірного будинку, припинення шлюбних відносин із позивачем та утворення нової сім'ї.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що припущення позивача про те, що він повинен був бути на весіллі в сина, нічим не доведене, так як про своє весілля син його до відома не ставив, на весілля не запрошував, і в 2014 році у позивача до нього не виникало питання щодо поділу або дарування майна, є безпідставними і також зводяться до переоцінки доказів.

Доводи касаційної скарги щодо строку позовної давності були предметом детального дослідження й ретельної оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення, згідно з яким ОСОБА_3 не пропустила строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, враховуючи обставини справи та вимоги статті 72 СК України. При цьому не впливає на правильність висновків апеляційного суду посилання заявника на непроживання позивача у спірному будинку понад 16 років, а також те, що вона не надала суду жодних доказів про джерело коштів, внесених нею в будівництво спірного будинку. Разом із цим ці доводи спростовуються поясненнями самого відповідача про те, що будівництво розпочато в 1990 році, а 26 січня 1991 року його колишня дружина (позивач) народила дитину, а також положеннями чинної станом на час виникнення спірних правовідносин статті 22 КпШС України, згідно з якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик