Справа № 304/576/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готри Т.Ю.

суддів - Собослоя Г.Г., Фазикош Г.В.,

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року в справі (№304/576/17 головуючий Ганько І.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-ї особи Служби у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувалатим, що з 05 серпня 2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Перечинського районного суду від 29 квітня 2010 року розірвано.Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку залишено на вихованні та проживанні разом із мамою.

Відповідач не підтримує з донькою ніяких стосунків, не здійснює її виховання, не турбується про неї, не проявляє батьківське піклування та турботу, самоусунувся від виконання обов'язків по матеріальному утриманню дитини, по теперішній час не сплачує жодних коштів на утримання дитини, при цьому не зважаючи на наявність рішення суду про стягнення аліментів.

Оскільки, названі ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків є навмисними, він не є недієздатним або непрацездатним, розуміє наслідки своєї поведінки та бездіяльності, і посилаючись на зазначені обставини просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

РішеннямПеречинського районного суду від 21 червня 2017 року у позовіОСОБА_2відмовлено.

В апеляційнійскарзіпозивачка проситьскасувати зазначенерішення, як постановлене з порушенням норм процесуальногоіматеріального права, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю. Вказує на те, що суд не дав належної оцінки доказам, а саме постановам суду від 26.12.2016 року та 25.01.2017 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, якими визнано, що він ухилявся від виконання батьківських обов'язків, а тому безпідставно відмовив у позові.

Сторони у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від Служби у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника, і висновок органу опіки та піклування щодонедоцільності позбавлення батьківських прав гр.ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_4 підтримують.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Встановлено, що батьками малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1, виданим 17 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області (а.с.8).

Рішенням Перечинського районного суду від 29 квітня 2010 року, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 05 серпня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції за актовим записом №27 між ОСОБА_3. та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, при матері - ОСОБА_2 (а.с.7).

Донька ОСОБА_4 проживає разом із позивачкою ОСОБА_2.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації від 27 жовтня 2017 року, наданого на виконання ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року, слідує, що уповноважений орган вважає за доцільне не надавати згоду на позбавлення батьківських правОСОБА_3 відносно малолітньої дитиниОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, як такого, що не ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

Такого висновку орган опіки та піклування дійшов виходячи з того, що протягом 2017 року ОСОБА_3 неодноразово звертався до служби у справах дітей райдержадміністрації про те, що мати дитини, ОСОБА_2, постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і налаштовує дитину проти батька.

Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, та рішення комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації від 24.10.2017 року №10, на якому одноголосно вирішено членами комісії про недоцільність позбавлення гр.ОСОБА_3 батьківських прав, орган опіки та піклування райдержадміністрації дійшов висновку не надавати згоду на позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (а.с.118-119).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленібатьківських прав лишещододитини, яка не досягла 18 років, і тільки на підставах, передбачених ст.164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.9 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року ратифікованої Україною 27.02.1991 року держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чиобома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

На підставу заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач по рішенню суду не сплачує жодних коштів на утримання доньки та не підтримує ніяких стосунків з дитиною, не здійснює її виховання, не турбується про неї, не проявляє батьківське піклування та турботу.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного Перечинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Закарпатській області 24.03.2017 року, на підставівиконавчого листа №2-279/10 від 12.08.2010 року, виданого Перечинським районним судом, заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів станом на 28.02.2017 року становила 34 776,00 грн., з яких ним за період з 2016 року по березень 2017 року було сплачено 10670 грн. (а.с.36).

Зазначений розрахунок в частині заборгованості відповідач ОСОБА_3 заперечив, посилаючись на те, що у розрахунку не вірно зазначена сума, яка підлягає оплаті в розмірі 2100 грн. щомісячно, так як з нього на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання дочки в розмірі 700 грн. щомісячно, а не 2100 грн., як помилково зазначено у розрахунку, що не заперечила і позивачка ОСОБА_2 А тому колегія суддів вважає, що зазначений розрахунок не є належним доказом заборгованості відповідача по аліментах. На підтвердження сплати аліментів на утримання дитини відповідач надав копії квитанцій про сплату аліментів у січні 2016 року в сумі 728 грн., у лютому 2016 року в сумі 1740 грн., у квітні 2016 року в сумі 735 грн., у травні 2016 року в сумі 1460 грн., у грудні 2016 року в сумі 2500 грн.,у лютому 2017 року в сумі 700 грн., у квітні 2017 року в сумі 700 грн., у червні 2017 року в сумі 700 грн., у липні 2017 року в сумі 700 грн. та у серпні в сумі 1400 грн. (а.с.84-90). Зазначені докази спростовують твердження позивачки про несплату відповідачем аліментів на утримання доньки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки доказам, а саме постановам суду від 26.12.2016 року та 25.01.2017 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, якими визнано, що він ухилявся від виконання батьківських обов'язків, не заслуговують на увагу, оскільки постановою Перечинського районного суду від 26.12.2016 року ОСОБА_3 на підставі ст.22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, оголошено йому усне зауваження, а провадження по справі закрито. Із зазначеної постанови слідує, що ОСОБА_3 14.12.2016 року ухилився від виконання передбачених законодавством батьківських обов'язків щодо забезпечення необхідних умов виховання своєї дочки ОСОБА_4 Однак на підставі ст.22 КУпАП через малозначність вчиненого адміністративного правопорушення, суд звільнив ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності, обмежившись щодо нього усним зауваженням (а.с.23-24). Стосовно іншої постанови Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2017 року, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у виді громадських робіт строком на 40 годин, то із зазначеної постанови слідує, що 08.01.2017 року він ображав нецензурними словами ОСОБА_9, чим порушив громадський порядок і спокій громадян. Отже із зазначеної постанови також не вбачається ухилення відповідача від виконання ним своїх обов'язків по вихованню дитини (а.с.25-26).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачкою не надано суду переконливих доказів про те, що ОСОБА_3 негативно впливає на виховання доньки і ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і позбавлення батьківських прав може мати місце у виняткових випадках, які судом не встановлено і суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, судоваколегія,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу пре дставника позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 лютого 2018 року.

Головуюча :

Судді :