ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2223/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леонтьєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, житлово-будівельного кооперативу «Будівельник - 9» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунківз оплати житлово-комунальних послуг, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ЖБК «Будівельник - 9» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунківз оплати житлово-комунальних послуг. Мотивуючи свої вимоги тим, що він та ОСОБА_3 згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року, є співвласниками по ? частині кожний квартири АДРЕСА_1. Квартира загальною площею 79, 4 кв м, житловою площею - 44, 0 кв м, є трикімнатною, з ізольованими кімнатами, кожна з яких: перша - 13, 9 кв м з лоджією 2, 1 кв м, друга - 11, 9 кв м, третя - 18, 2 кв м з лоджією 3, 6 кв м., в якій зареєстровані 4 особи: він та відповідачка, - як співвласники в рівних частка по ? кожний, а також їх спільний син ОСОБА_5, 1987 року народження, й син відповідачки - ОСОБА_6, 1984 року народження. Між ним та відповідачкою виникають конфлікти з приводу користування житлом, відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, що перешкоджає йому у реалізації права володіти, розпоряджатися та користуватися майном. Він претендує на кімнату площею 18, 2 кв м з лоджією 3, 6 кв м, а відповідачці пропонує в користування дві житлові кімнати: одна - площею 13, 9 кв м з лоджією 2, 1 кв м, друга - 11, 9 кв м, а підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування залишити у спільному користуванні співвласників квартири. Й, враховуючи відсутність згоди між співвласниками квартири на оплату житлово-комунальних послуг, просить зобов»язати ЖБК «Будівельник - 9» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7, діючий на підставі довіреності від 09 лютого 2017 року (а.с.13), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, вважаючи відсутнім спір, оскільки між співвласниками його не існує, відповідач в квартирі не проживає, а вона йому перешкод в користування квартирою не чинить, й пропонований порядок визначення порядку користування квартирою вважає тиким, що порушуватиме її майнові права на утримання цього майна згідно частки права власності, та право на користування житлом.

В судовове засідання відповідач в особі ЖБК «Будівельник - 9» не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

За таких підстав суд визнав за можливе розгоядати справу за відсутності вказаного відповідача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року, є співвласниками по ? частині кожний квартири АДРЕСА_1. Квартира загальною площею 79, 4 кв м, житловою площею - 44, 0 кв м, є трикімнатною, з ізольованими кімнатами, кожна з яких: перша - 13, 9 кв м з лоджією 2,1 кв м, друга - 11, 9 кв м, третя - 18, 2 кв м з лоджією 3, 6 кв м, в якій зареєстровані 4 особи: позивач й відповідачка, - як співвласники в рівних частка по ? кожний, а також їх спільний син ОСОБА_5, 1987 року народження, та син відповідачки - ОСОБА_6, 1984 року народження, - без права власності.

Наразі в квартирі проживає ОСОБА_3 з сином, вона займає кімнату житловою площею 18, 2 кв м з лоджією 3, 6 кв м, в якій нею за власні кошти зроблено сучасний ремонт, з-поміж інших кімнат, в яких ремонт не був проведений, а тому серед іншого й і з цієї підстави, не погоджується надати вказану кімнату в користування позивача.

Встановлений факт не спростовується позивачем.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до припису ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч.3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з роз»ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену 17 лютого 2016 року в провадженні 6-1500цс15, про те, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Проте позивач не довів в судовому засіданні про існування спору щодо порядку користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, а тому підстав для його задоволення немає.

Окрім того, вимога про розподіл особових рахунківз оплати житлово-комунальних послуг також задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визначення часток права власності на квартиру ( ? та ?) є підстановю для розподілу особових рахунків між співвласниками. Так, як вбачається із наданих доказів, відповідачкою ОСОБА_8 вказане рішення звернуто до виконання, й нею сплачуються комунальні послуги згідно її частки права власності на квартиру, що підтверджується платіжною квитанцією, виданою на її ім»я як власника особового рахунку.

Окрім того, суд критичною оцінює пропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою, яким пропонується виділити у користування відповідачці дві кімнати, які за загальною площею більші (13, 9 кв м з лоджією 2, 1 кв м + 11, 9 кв м = 28, 8 кв м), ніж кімната, яка пропонується виділити у користування позивачу (18, 2 кв м), на 10, 6 кв м, що, на думку суду, є значним відхиленням від відповідності реальних часток ідеальним, та унеможливлює встановити пропонований варіант визначення порядку користування квартирою, відповідно й проведення розподілу особових рахунків між співвласниками квартири згідно порядку її користування, що впливатиме на порушення майнових прав, оскільки за пропонованим варіантом відповідачка вимушена буде сплачувати житлово-комунальні послуги у більшому розмірі, аніж позивач, що впливатиме на її майнові права на утримання її частки права власності на житло.

Суд вважає, що з-поміж відсутності спору про визначення порядку користування квартирою, на підствердження існування якого позивач доказів не надав, вважає неприйнятним пропонований порядок користування квартирою із визначених підстав.

Відповідно, судом не встановлено порушення прав позивача щодо порядку користування квартирою.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Звертаючи до суду з даним позовом, позивач посилається на порушення відповідачем його прав на користування житлом (чинення дій щодо перешкоджання користування квартирою), проте як встановлено в ході розгляду справи, ним вимога про усунення перешкод в користуванні майном не ставиться.

На підставі вищевикладеного, керуючисьп. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, житлово-будівельного кооперативу «Будівельник - 9» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунківз оплати житлово-комунальних послуг, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

Суддя: Коренюк А.М.