Справа № 182/422/17
Провадження № 2/0182/472/2018
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
08.02.2018 року м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Рунчевої О.В.

секретаря Власенко Ю.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бахарєвої Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "СТАЛЬ" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення строку звернення до суду з позовом,-

В С Т А Н О В И В:

26 січня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "СТАЛЬ" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення строку звернення до суду з позовом (а.с.1-4).

Свої вимоги мотивує тим, що він з 07 серпня 2015 року працював слюсарем - ремонтником 5-го розряду в Публічному акціонерному товаристві «Сталь».

11 червня 2016 року між ним та Міністерством оборони України (в особі Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 ) було укладено контракт на строк три роки (з 11 червня 2016 року до 11 червня 2019 року).

15 грудня 2016 року директором Публічного акціонерного товариства «Сталь» видано наказ № 49-к, яким його було звільнено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (в зв`язку із вступом на військову службу).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України (у редакції, чинній на день звільнення), підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на день звільнення), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності.

Його було прийнято на військову службу за контрактом у час дії указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію».

Положеннями п. 5 цього указу було зобов`язано Кабінет міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Відповідно до преамбули даного указу, мобілізація та переведення економіки на функціонування в умовах особливого періоду здійснюється у зв`язку із загрозою національній безпеці держави. Характер кризової ситуації, що загрожує національній безпеці визначено у попередніх указах про часткову мобілізацію № 303/2014 від 17 березня 2014 року, № 454/2014 від 06 травня 2014 року, № 607/2014 від 21 липня 2014 року.

Таким чином, його було прийнято на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації, а отже - на нього поширюється дія гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Відповідач підтвердив це своїми діями, зберігши після прийняття його на військову службу за контрактом за ним робоче місце, посаду та середній заробіток.

Однак, 15 грудня 2016 року відповідач прийняв незаконне рішення про його звільнення, що протирічить вимогам ч. 3 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких робоче місце зберігається на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до п. - 5- ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Оскільки указ № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» не було скасовано, не було видано указ про демобілізацію та переведення національної економіки із функціонування в умовах особливого періоду на функціонування в умовах мирного часу, на день звільнення відповідач мав зберігати за ним робоче місце, посаду і середній заробіток.

Це підтверджується роз`ясненнями Міноборони України, наданими в листі від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, де зазначається, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремо указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Строк для звернення з позовом про поновлення на роботі було ним пропущено з поважних причин - у зв`язку із проходженням військової служби в польових умовах він не мав можливості вільно розпоряджатися своїм часом.

Крім того, його можливості на пересування та отримання правової допомоги в умовах перебування на військовій службі в Збройних Силах України за межами постійного його проживання були обмежені військовими Статутами, що також було перепоною отримання копії наказу про його звільнення. На день подання позову безпосередньо він не отримав особисто ні наказ про звільнення, ні оригінал трудової книжки.

На підставі вищевикладеного просить суд:

- скасувати наказ № 49-к від 15 грудня 2016 року про припинення трудового договору з ним;

- поновити його на роботі слюсаря - ремонтника 5-го розряду в Публічному акціонерному товаристві „СТАЛЬ з 16 грудня 2016 року;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства „СТАЛЬ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 847 грн. 21 коп;

- поновити пропущений з поважних причин строк для звернення до суду для вирішення трудового спору;

- допустити рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу до негайного виконання.

В судовому засіданні представник позивача - Дятлов А.М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Бахарєва Н.О. позовні вимоги не визнала та просила суд у задоволенні позову відмовити.

З огляду на пункт 1 Розділу 6 Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон № 2147- VIII), цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону № 2147-VIII.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши заперечення відповідача, надаючи правову оцінку обставинам справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно приписів статей 12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України.
В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі Постанова № 9 від 06.11.1992 року) роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Судом встановлено, що при зверненні до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про поновлення на роботі позивач пропустив місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, для такого звернення.
До суду з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_2 звернувся 26 січня 2017 року (а.с.1), пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП України.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Суд вважає за необхідне, поновити ОСОБА_2 строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд, погоджується з думкою представника позивача, що у зв`язку із проходженням військової служби в польових умовах ОСОБА_2 не мав можливості вільно розпоряджатися своїм часом. Крім того, можливості позивача на пересування та отримання правової допомоги в умовах перебування на військовій службі Збройних Силах України за межами постійного проживання позивача були обмежені військовими Статутами.
Також судом встановлено, що відповідно до наказу 1/К № 000070 від 07 серпня 2015 року з 10 серпня 2015 року був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником 5-го розряду в Публічному акціонерному товаристві „Сталь (а.с. 42).
Наказом Директора Публічного акціонерного товариства „Сталь № 49-к від 15 грудня 2016 року позивача звільнено з посади слюсаря-ремонтника 5-го розряду за пунктом 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу (а.с. 43).
11 червня 2016 року з ОСОБА_2 укладено Контракт про проходження військової служби у збройних силах України на посадах солдацького сержантського складу (далі Контракт).
З Контракту вбачається, що громадянин ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту (а.с. 96-98).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 168 від 12 червня 2016 року, прапорщика ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення та призначено його, як такого, що поступив на службу за контрактом на посаду кулеметника військової частини польова пошта НОМЕР_1 (а.с. 6).
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Таким чином, згідно чинного законодавства, після оголошення Президентом мобілізації в Україні наступає особливий період.
Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції на травень 2015 року), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З 11 червня 2015 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба», тобто законодавцем дано більш розширене тлумачення поняття «військова служба».
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Указом Президента України від 14.01.2015 року "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом № 113-VIII від 15.01.2015, ВВР, 2015, № 6, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації. Тому на осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у цей період (період проведення мобілізації), поширюється дія ч.3 ст.119 КЗпП України.
Проте, на момент укладання контракту військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 з позивачем ОСОБА_2 , мобілізація не проводилася, так як закінчилася 17 серпня 2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими, а звільнення правомірним, оскільки ОСОБА_2 був звільнений з роботи 15 грудня 016 pоку, а часткова мобілізація, відповідно до мобілізаційного плану, закінчилася 17 серпня 2015 року, тому укладання військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст.ст. 12,13,81,89,141,259,263-265,268,430 ЦПК України ,-
В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_2 строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до Публічного акціонерного товариства "СТАЛЬ" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя: О. В. Рунчева