Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/22262/15-ц

провадження № 61-1563 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач -Національна телекомпанія України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Національної телекомпанії України (далі - НТКУ) про поновлення на роботі та оплату листків непрацездатності, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що працював у відповідача інженером І категорії цеху техніки відеомонтажу комплексу технічного забезпечення, але наказом від 19 червня 2015 року № 392-к його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Своє звільнення позивач вважає незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки день звільнення припадає на вихідний день. Крім того, зазначив, що відповідач не оплатив його листок непрацездатності.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив поновити його на роботі або надати іншу роботу з неменшими щомісячними виплатами, оплатити його листок непрацездатності та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі сумарного доходу за один рік.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачем дотримано встановлену трудовим законодавством процедуру щодо звільнення позивача у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників. Крім того, зазначив, що на дату відкриття лікарняного листка позивач вже не перебував у трудових відновинах із відповідачем. Також вважає, що позивачем не наведено жодних підстав для відшкодування моральної шкоди відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що наказ про звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників видано на законних підставах, трудових прав позивача не порушено.

У зв'язку з тим, що позивача звільнено з роботи 5 липня 2015 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання відповідача оплатити позивачу листок непрацездатності з 6 липня 2015 року у зв'язку з припиненням трудових відносин.

Також суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що при звільненні позивача відповідачем не порушено вимог трудового законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не з'ясовано всіх обставин справи, а саме: чи пропонувалася йому роботодавцем після попередження про майбутнє звільнення та станом на час звільнення будь-яка інша робота відповідно до його кваліфікації та спеціальності. Також вважає, що суди не надали належної оцінки тій обставині, що його було звільнено в неділю - вихідний день. Крім того, посилається на листок непрацездатності, який відкрито 6 липня 2015 року, тобто, на його думку, у перший робочий день після попереднього лікарняного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 3 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від представника відповідача надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких заявник просить касаційну скаргу відхилити та залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з огляду на таке.

Судом установлено, що наказом від 12 червня 2013 року № 398-к ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду інженера І категорії творчо-виробничого об'єднання інформаційно-аналітичних програм НТКУ з 14 червня 2013 року з шестиденним 40-годинним робочим тижнем з одним вихідним днем за графіком змінності.

Наказом від 16 квітня 2015 року № 86 «Щодо змін в організації виробництва і праці (скорочення штату працівників)», зважаючи на зменшення фонду оплати праці та зменшення обсягу виробництва програм, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників, скорочено з 1 липня 2015 року штати працівників НТКУ відповідно до посад, перелік яких затверджений додатком № 1 до цього наказу, та затверджено список співробітників НТКУ, які підлягають звільненню 30 червня 2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників згідно з додатком № 2.

Відповідно до списку посад НТКУ, які скорочуються з 1 липня 2015 року, посада інженера І категорії підлягає скороченню. У зв'язку з цим до списку співробітників НТКУ, які підлягали звільненню 30 червня 2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників внесено прізвище ОСОБА_3

27 квітня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про майбутнє звільнення з роботи 30 червня 2015 року відповідно до вимог пункту 1 статті 40 КЗпП України, зважаючи на зменшення фонду оплати праці та зменшення обсягу виробництва програм, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників відповідно до наказу НТКУ від 16 квітня 2015 року № 86 та штатного розпису НТКУ, який набуває чинності з 1 липня 2015 року, згідно з вимогами статті 49 КЗпП України.

2 червня 2015 року адміністрація НТКУ звернулася до профспілкового комітету профспілки працівників культури НТКУ про надання згоди на звільнення працівників НТКУ за списком та в строки, що додаються, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме: скороченням штату працівників відповідно до наказу НТКУ від 16 квітня 2015 року № 86 та неможливістю запропонувати іншу роботу у зв'язку з відсутністю вакансій та з урахуванням вимог статті 42 КЗпП України.

12 червня 2015 року профспілковий комітет НТКУ надав згоду на звільнення ОСОБА_3 за скороченням штатної численності працівників.

Наказом від 19 червня 2015 року № 392-к ОСОБА_3 звільнено 30 червня 2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, та зобов'язано управління бухгалтерського обліку та звітності провести виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористані частини щорічної відпустки.

1 липня 2015 року ОСОБА_3 письмово повідомлено про його звільнення з роботи 30 червня 2015 року та про підставу звільнення - за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано отримати трудову книжку у відділі кадрів НТКУ.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 надав листок непрацездатності, виданий Васильківським районним центром первинної медико-санітарної допомоги, про те, що з 26 червня по 4 липня 2015 року він перебував на лікарняному по догляду за дитиною, і в ньому зазначено, що з 5 липня 2015 року приступити до роботи, то наказом від 14 липня 2015 року № 458-к внесено зміни до пункту 8 наказу НТКУ від 19 червня 2015 року № 392-к, і ОСОБА_3 звільнено 5 липня 2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Також установлено, що згідно з графіком роботи позивача йому встановлено 6-денний 40-годинний робочий тиждень із одним вихідним днем за графіком змінності. Разом із тим відповідно до табеля обліку використання робочого часу за червень 2015 року у червні місяці позивач працював у неділю, оскільки це був робочий для нього день.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За встановлених судами обставин справи, правильним, законним та обгрунтованим є висновок місцевого суду, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог у зв'язку з їх необгрунтованістю та відсутністю підстав для поновлення на роботі або надання іншої роботи з неменшими щомісячними виплатами, оплати листка непрацездатності та відшкодування моральної шкоди, оскільки, як установив суд на підставі всебічно досліджених у справі доказів, позивача звільнено з роботи із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, зокрема відповідно до положень статті 49-2 КЗпП України його повідомлено про майбутнє звільнення та підстави звільнення. Крім того, суд правильно виходив із того, що оскільки позивача звільнено з роботи 5 липня 2015 року, то безпідставними є позовні вимоги щодо оплати листка непрацездатності з 6 липня 2015 року, оскільки на той час трудові відносини сторін припинені. Разом із тим, установивши, що при звільненні позивача відповідачем не були порушені вимоги трудового законодавства, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, підставою для чого є порушення власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, що призвело до моральних страждань, оскільки таких обставин у цій справі не встановлено.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зокрема, стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги того, що при звільненні позивача з роботи йому не було видано трудової книжки та не проведено розрахунку при звільненні, апеляційний суд правильно зазначив, що таких вимог позивач не заявляв і вони не були предметом судового розгляду.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо незаконності звільнення позивача, оскільки його звільнено з 5 липня 2015 року, а наказ про його звільнення видано лише 14 липня 2015 року, апеляційний суд правильно зазначив, що вказаним наказом внесено зміни до пункту 8 наказу НТКУ від 19 червня 2015 року № 392-к щодо дати звільнення, у зв'язку з наданням позивачем листка непрацездатності, за яким приступити до роботи - 5 липня 2015 року. При цьому про звільнення та необхідність отримати трудову книжку відповідач повідомляв позивача рекомендованою кореспонденцією, яка була направлена на адресу позивача 1 липня 2015 року. У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні за змістом доводи касаційної скарги позивача щодо прийняття наказу лише 14 липня 2015 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо нез'ясування судом обставини про те, чому вихідний день 5 липня 2015 року - неділя - став днем його звільнення, також були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судами попередніх інстанцій, тому є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які містять обставини і факти на спростування цих доводів, а саме: згідно з листком непрацездатності приступити до роботи 5 липня 2015 року; на підставі графіка роботи і табеля обліку використання робочого часу за червень 2015 року у червні місяці позивач працював у неділю, оскільки це був робочий для нього день.

Посилання заявника на те, що після попередження про майбутнє звільнення йому не було запропоновано будь-якої іншої роботи відповідно до його кваліфікації та спеціальності, що є порушенням статті 49-2 КЗпП України, спростовуються установленими обставинами про те, що 2 червня 2015 року адміністрація НТКУ звернулася до профспілкового комітету профспілки працівників культури НТКУ про надання згоди на звільнення працівників НТКУ за списком та в строки, що додаються, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників відповідно до наказу НТКУ від 16 квітня 2015 року № 86 та неможливістю запропонувати іншу роботу у зв'язку з відсутністю вакансій та з урахуванням вимог статті 42 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач у встановленому законом порядку не повідомив його про звільнення, спростовуються матеріалами справи, згідно з якими 27 квітня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про майбутнє звільнення з роботи 30 червня 2015 року відповідно до вимог пункту 1 статті 40 КЗпП України; 1 липня 2015 року ОСОБА_3 письмово повідомлено про його звільнення з роботи 30 червня 2015 року та підставу звільнення - за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано отримати трудову книжку у відділі кадрів НТКУ.

Посилання у касаційній скарзі на те, що листок непрацездатності АГШ № 219311 видано у перший його робочий день - 6 липня 2015 року, є помилковими, спростовуються матеріалами справи, за якими позивачу необхідно було приступити до роботи 5 липня 2015 року - неділя, яка за графіком роботи була робочим днем для позивача.

Твердження заявника стосовно того, що його звільнено з 6 липня 2015 року, є надуманими та спростовуються наявними у справі матеріалами.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик