Справа № 202/3825/17
Провадження № 2/202/230/2018
30 січня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.
при секретарі Герасименко В.А.,
за участю позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Головне Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач у червні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідачі з 2009 року не проживають у спірному будинку. Просив визнати ОСОБА_2, 1980 року народження, ОСОБА_3, 2007 року народження, ОСОБА_4, 1991 року народження, ОСОБА_5, 1985 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття даних осіб з реєстраційного обліку.
Ухвалою суду від 30.11.2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з'явилися.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради подав до суду заяву про розгляд справи без представника третьої особи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.
Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 26.07.2004 року (а.с. 11, 12), належить на праві власності 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.
Згідно довідки від 25.05.2017 року № 270 голови квартального комітету (а.с. 7) у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6, 1987 року народження, ОСОБА_7, 1994 року народження, ОСОБА_8, 2014 року народження, ОСОБА_2, 1980 року народження, ОСОБА_3, 2007 року народження, ОСОБА_4, 1991 року народження, ОСОБА_5, 1995 року народження.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло.
Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Позивачем не надано доказів не проживання відповідачів та малолітньої дитини у спірному будинку. Копія акту про не проживання, яку надав позивач, не може бути допустимим доказом, оскільки складено даний акт саме позивачем та відсутній оригінал акту. Також не надано доказів наявності у матері дитини у власності або в користуванні іншого житла.
Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації відповідачів та малолітньої дитини в будинку, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися належною йому на праві власності частиною даного будинку. Тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя С.Г. Зосименко