Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 363/5325/15-ц

провадження № 61-4666св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року у складі судді: Купрієнка С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року у складі суддів: Олійника В. І. Журби С. О., Мережко М. В.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 грудня 2016 року справу № 363/5325/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 363/5325/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву про зменшення розміру аліментів на утримання дитини. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти для утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку і також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку.

Оскільки він перебуває на дійсній військовій службі, розмір щомісячного грошового забезпечення в середньому складає 6 000 грн, він є хворим на хронічний вірусний гепатит С, що потребує постійного медичного обстеження та лікування на протязі життя. Крім того, на цей час його дружина ОСОБА_6 вагітна та потребує утримання, а також перебуває на квартирній черзі і самостійно наймає житло. Тому просив встановити розмір аліментів, та стягувати з нього щомісячно на користь ОСОБА_2 для утримання малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішень суди зробили висновок, що усупереч вимогам статті 60 ЦПК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач не надав суду доказів про те, що при ухваленні судових рішень про стягнення із нього аліментів він мав більший дохід ніж на час розгляду даної справи та про погіршення стану його здоров`я. Крім того, з урахуванням незадовільного стану здоров`я ОСОБА_2 (її інвалідності та обмежених можливостей для заробітку) неприпустиме зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_7 , оскільки розмір забезпечення дитини буде недостатнім.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що судами не враховано наданих доказів щодо погіршення його матеріального становища, зокрема, народження доньки ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутності постійного житла, захворювання на гепатит С.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу в яких просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення залишити без змін. Вважає, що суди врахували всі істотні обставини справи та дійшли правильного рішення про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів.

Колегія суддів відхиляє такі доводи касаційної скарги.

Тлумачення статті 192 СК дозволяє констатувати, що при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Аналіз змісту оскаржених рішень свідчить, що вирішуючи спір, судами попередніх інстанцій враховано обставини, передбачені статтею 192 СК.

Судами встановлено, що відповідно до довідки від 30 листопада 2015 року № 41, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 працює у військовій частині. ОСОБА_2 встановлено інвалідність другої групи.

Доказів про те, що при прийнятті судових рішень про стягнення із нього аліментів, позивач мав більший дохід ніж на час розгляду даної справи, в супереч вимогам статті 60 ЦПК (чинної, на час розгляду спірних правовідносин), суду не надано, як і доказів про погіршення стану його здоров`я.

Тому колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що після прийняття судом рішення у 2004 році про стягнення із ОСОБА_1 аліментів він вдруге став батьком у 2007 році, однак, з урахуванням незадовільного стану здоров`я ОСОБА_2 , її інвалідності, її обмежених можливостей для заробітку, відсутні підстави для зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_7 , так як в такому разі розмір забезпечення дитини буде недостатнім.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, відповідно до статті 192 СК, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

На підставі статті 192 СК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат