П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року №572/17/17 м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року (суддя - Слободянюк Б.К.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення,-

в с т а н о в и л а :

05 січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири , що знаходиться за адресою: 34550, АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги в яких доводять про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, незважаючи на відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, позовну вимогу про виселення ОСОБА_4, розглянув та ухвалив рішення, що є порушенням п.3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Просить рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_4 скасувати та залишити позов без розгляду.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не встановив правової підстави, з якої відповідач ОСОБА_1 проживав у проданій квартирі в період з 21 жовтня 2011 року по даний час.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 досягнув згоди з позивачем, що в спірній квартирі сам відповідач не проживатиме, а в квартирі залишаться проживати дружина відповідача та його малолітні діти.

Просить рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.10.2011 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1365.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року залишено без змін, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 від 21.10.2011 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З витягу про державну реєстрацію прав №31814698 від 27.10.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно останньої відмітки в будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в будинкуАДРЕСА_1 встановлено, що вказана квартира знаходиться в користуванні ОСОБА_2

Згідно акту обстеження та встановлення факту проживання від 09.02.2017 року за адресою АДРЕСА_1 комісією встановлено, що за вказаною адресою не зареєстрованого нікого, фактично за даною адресою проживає ОСОБА_1, 1985 року.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України вказані права здійснюються власником на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення.

Врахувавши, що відповідач не є власником спірної квартири, ні членом сім'ї позивача - власника цієї квартири, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 втратив право користування вказаним житлом і підлягає виселенню з квартири без надання іншого житла, а ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, а тому вона не чинить перешкоди власнику у користуванні даної квартирою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що суд першої інстанції, незважаючи на відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності позовної вимоги про виселення ОСОБА_4, розглянув цю позовну вимогу та ухвалив рішення, що є порушенням п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, є безпідставними, оскільки таке твердження не ґрунтується на нормах закону, крім того, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав повністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційні скарги не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 274, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення постанови.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2018 року

Головуюча

Судді :