Номер провадження: 22-ц/785/2166/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Бойчук А.Ю.,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 15.08.1992 року між сторонами був зареєстрований шлюб, від якого у них є донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також позивачка зазначила, що в жовтні-листопаді 2015 року стосунки між сторонами погіршились, а в грудні 2015 року, без особливих пояснень відповідач, фактично без її згоди у примусовому порядку виселив її з квартири, яка була придбана за сумісні кошти, а саме 50/100 частин квартири АДРЕСА_1, в якій вони проживали всією родиною з моменту її покупки, тобто з 05.07.2003 року.

Так як оформленням всіх право-установчих документів займався відповідач, позивачка не знала, що покупка квартири була оформлена як договір дарування, однак зазначає, що фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки при оформлені договору, а саме в момент придбання квартири, у нотаріуса від ОСОБА_5 було передано 25 000 доларів США.

Також позивачка зазначила, що крім вказаної квартири, за час подружнього життя сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, яке є їх спільною власністю подружжя, однак знаходиться в особистому користуванні та розпорядженні відповідача, в зв'язку з чим вона звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, встановивши що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу; визнати 50/100 частин квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину 50/100 частин квартири за кожним; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля «Дайхатсу Теріос», 2011 року випуску, яка складає 7000 доларів США, що еквівалентно 187 950 грн.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину: холодильника LG R; газової плити «Горенье»; електробойлера; телевізора «Шивакі»; телевізора «Самсунг»; телевізора «Самсунг»; відеокамери «Панасонік»; відеокамери «Соні»; спального меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, двоспального ліжка, та двох тумбочок; меблевого гарнітуру який складається із шафи, комоду, тумбочки; ортопедичного дивану. Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3600 грн. та судовий збір у розмірі 290 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати удаваним договір дарування на квартиру АДРЕСА_4, яка зареєстрована за ОСОБА_2; визначити, що квартира АДРЕСА_4 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала первісні позовні вимоги, та заперечувала щодо задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та розподіл спільного майна подружжя задоволений частково. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля «Дайхатсу Теріос», 2011 року випуску, в сумі 35 000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та розподіл спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_2, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15.08.1992 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого у сторін є донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору дарування від 13.07.2003 року посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстровано за №7-1962, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 50/100 частин квартири АДРЕСА_1, яка складається в цілому з восьми кімнат, загальною площею 215,5 кв. м., у тому числі житловою 171,2 кв. м.

Позивач посилається на те, що вказана квартира була придбана за сумісні кошти, проте оформленням всіх право-установчих документів займався відповідач та вона не знала, що покупка квартири була оформлена як договір дарування.

Також зазначає, що замість договору дарування спірної квартири, який оформлений ОСОБА_3 як дарунок від ОСОБА_5, з метою уникнення подальшого поділу вказаної квартири як спільного майна подружжя, фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_5 в момент придбання квартири, у нотаріуса було передано 25 000 доларів США. Також, як на підставу позову посилається на те, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину не відповідає їх внутрішній волі. Враховуючи, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення зазначених обставин, є підставою для висновку, що укладений сторонами договір дарування є удаваним, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 13.12.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. та зареєстрованого за №5741 ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_5, яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 20,3 кв. м. та підсобних приміщень.

Також суд встановив, що згідно з відповіді Регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України №31/15-82аз від 17.03.2017 року, бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС станом на 15.03.2017 року, 17.07.2012 року на підставі довідки-рахунок серії ДПІ №066926 від 31.10.2011 року виданою ПП «ОСОБА_9», автомобіль DAIHATSU TERJOS, н/з НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_2, 2011 р.в., був зареєстрований за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (однак матеріали справи не містять копії документів, що стали підставою для реєстрації, у зв'язку із закінченням визначеного терміну зберігання).

Також згідно бази даних АІС «Автомобіль» в Одеській області та НАІС станом на 15.03.2017 року автомобіль DAIHATSU TERJOS, н/з НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_2, 2011 р.в., зареєстрований за ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №1/192 від 12.02.2016 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_11 купив автомобіль DAIHATSU TERJOS, кузов НОМЕР_4, 2011 р.в. Продаж автомобіля було вчинено за 70 000 грн.

25 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу №2/487 ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_10 придбав автомобіль DAIHATSU TERJOS, кузов НОМЕР_4, 2011 р.в. Продаж автомобіля було вчинено за 70 000 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та розподіл спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи до суду ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не були надані допустимі докази того, що договори дарування, приховували договір купівлі-продажу, також не були надані докази того, що була здійснена передача майна за певну суму грошей.

Відповідно до ст. 243 ЦК України (в редакції 01.01.1964 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно до позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вони обидва вказують, що договори дарування є удаваними, та сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Згідно до ст. 44 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен укладатись в письмовій формі. Відповідно до ст.46 ЦК України, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Вказане також викладене в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Крім того, згідно до ст. 227 ЦК України Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно до ст.58 ЦК України, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно до ст.224 ЦК України, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя визнавалося тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до вірного висновку, що майно, а саме: 50/100 частин квартири АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 13 липня 2003 року №7-1962 та квартира АДРЕСА_4 та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 13.12.2002 року не підлягають поділу, оскільки є особистою приватною власністю позивача та відповідача.

Також суд прийшов до вірного висновку про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 35 000 грн., оскільки вартість автомобілю DAIHATSU TERJOS, кузов НОМЕР_4, 2011 р.в., який є спільною сумісною власністю подружжя, за ринковою вартістю складає 70 000 грн., тобто 1/2 частина вартості реалізованого автомобіля складає 35 000 грн.

Стосовно, вирішення питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд дійшов до вірного висновку про застосування положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Також висновки суду про те, що оскільки, позивач просив визнати за нею право власності на 1/2 речей, які характеризуються індивідуальними ознаками, а матеріали справи не містять доказів, які б встановлювали індивідуальні ознаки речей, суд в такому разі позбавлений можливості встановити факт існування таких речей та місце, де вони знаходяться є вірними та знайшли своє підтвердження під час перевірки судового рішення.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд приймаючи рішення не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5 про те вона продала квартиру ОСОБА_3, хоча оформили угоду договором дарування, не приймаються судом до уваги, оскільки сторонами не були надані докази того, що договори дарування, приховували договір купівлі-продажу, а саме, здійснення передачі майна за певну суму грошей.

Також не приймаються до уваги доводи про те, що судом не взято до уваги надані позивачем докази стосовно ринкової вартості автомобіля, оскільки матеріали справи містять відомості про вартість реалізованого майна, яка складає саме 70 000 грн. Крім того під час розгляду справи представнику ОСОБА_2 було роз`яснено право, якщо у разі незгоди із оцінкою автомобілів, вона може заявити клопотання про призначення судової авто-товарознавчої оціночної експертизи, однак клопотання щодо призначення судової експертизи для встановлення оцінки автомобілів представником заявлено не було.

Не приймаються до уваги також доводи про те, судом у рішенні суду зазначено про відсутність в матеріалах справи доказів, які б встановлювали факт існування майна, яке підлягає поділу, оскільки майно, а саме побутова техніка та меблі, які позивач просить поділити є такими, що не можуть бути реально поділені між сторонами, відповідно до їх часток, а тому залишаються у спільній частковій власності сторін.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець

Повний текст судового рішення складений 12 лютого 2018 року