Номер провадження: 22-ц/785/1093/18
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 грудня 2016 року ПАТ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 05.10.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 (після шлюбу ОСОБА_4) укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 5 162, 24 гривень.

Відповідно до умов договору відповідачка зобов'язалась у термін до 05.07.2013 року повернути суму кредиту та сплачувати щомісяця відсотки за кожен календарний місяць користування кредитом і комісію за обслуговування кредиту, розмір щомісячного платежу визначено умовами договору і прописано в графіку погашення кредиту.

Банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту, коли перерахував вище вказану суму коштів на користь продавця в рахунок оплати товарів, придбаних 05.10.2012 року ОСОБА_4.

22.12.2014 року ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір Факторингу, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за спірним договором кредиту від 05.10.2012 року.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором кредиту не виконала - не повернула кредитні кошти, не сплатила відсотки та інші платежі за користування кредитом, внаслідок чого станом на 14.11.2016 року за договором кредиту склалась заборгованість в загальній сумі 26 487, 87 гривень.

Досудову вимогу позивача ОСОБА_4 залишила без уваги, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з цим позовом та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовні заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12 травня 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони неодноразово сповіщались належним чином.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилалась відповідачу ОСОБА_4, за адресою яка наявна у матеріалах справи та яка є місцем її реєстрації.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Від представника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 07.02.2018 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали цивільної справи, законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

У частині 1 ст. 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і ОСОБА_4 (після шлюбу ОСОБА_4) укладено договір про надання споживчого кредиту №, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит на платіжну картку в розмірі 5 162, 24 гривень. Відповідно до умов договору відповідачка зобов'язалась у термін до 05.07.2013 року повернути суму кредиту та сплачувати щомісяця відсотки за кожен календарний місяць користування кредитом і комісію за обслуговування кредиту, розмір щомісячного платежу визначено умовами договору і прописано в графіку погашення кредиту (а.с. 5-7).

Банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту, коли перерахував вищевказану суму коштів на користь продавця в рахунок оплати товарів, придбаних ОСОБА_4 05.10.2012 року (а.с. 13, 14).

22.12.2014 року ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір Факторингу, за умовами якого ПАТ «ОТП БАНК» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за договором кредиту № від 05.10.2012 року (а.с. 17-23).

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором кредиту не виконала, не повернула кредитні кошти, не сплатила відсотки та інші платежі за користування кредитом, внаслідок чого станом на 14.11.2016 року за договором кредиту склалась заборгованість в сумі 26 487,87 гривень, де борг за кредитом - 24 793,60 гривні і відсотки за користування кредитом - 1 694,27 гривні (а.с. 16).

Досудову вимогу товариства про погашення заборгованості за кредитом від 10 листопада 2016 року відповідачка ОСОБА_4 залишила без задоволення (а.с. 15), тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не доведено належним чином розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання представника позивача, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Артамонової Ю.С., на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і незаконним, оскільки суд безпідставно не врахував наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які товариство посилалося як на підставу своїх вимог, зокрема, наявність дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено дійсний розмір заборгованості за кредитним договором.

Так, обґрунтовуючи свій позов, позивач надав суду першої та апеляційної інстанцій розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 05 жовтня 2012 року станом на 14 листопада 2016 року, який містить лише загальний розмір заборгованості в розмірі 26 487,87 гривень, у тому числі, борг за кредитом - 24 793,6 гривні і відсотки за користування кредитом - 1 694,27 гривні, у якому не зазначено: яким саме чином та за який період порахована кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості щомісяця станом на 14 листопада 2016 року (а.с. 16, 94), що позбавляє суд можливості перевірити його правильність й обґрунтованість.

Згідно діючими правилами розрахунок заборгованості за кредитним договором позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», повинен був провести в порядку та у відповідності з умовами кредитного договору та нормативно-правовими актами Національного банку України (ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»), зокрема п. 1.18, 1.22 постанови правління НБУ «Про затвердження правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» від 18 червня 2003 року № 255, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904 (з відповідними змінами), а також з урахуванням фактичного (дійсного) розміру невиконаного зобов'язання за кредитним договором станом на 14 листопада 2016 року, проданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Аналізуючи зазначені норми процесуального права, з'ясовуючи обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, а наданий позивачем розрахунок є недостатнім для встановлення обставин справи щодо дійсного розміру заборгованості за кредитом.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 08 лютого 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік