Справа № 629/3136/15-ц
Номер провадження 2/629/13/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.02.2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі головуючого судді Ткаченка О.А., за участю секретаря Білик В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
25.10.2017 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просить звернути стягнення за іпотечним договором №805/13/26/6-1071 від 04.07.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №3030 на предмет іпотеки нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю магазину, загальною площею 242,1 кв.м, земельну ділянка площею 0,0448 га, що знаходяться за адресою: Харківська область, м.Лозова, мкрн.4, буд.68-а, право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно б/н від 21.09.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради на підставі рішення виконкому Лозівської міської ради Харківської області, зареєстроване на підставі витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №4818281, виданого Лозівським бюро технічної інвентаризації від 22.09.2004 року; визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої ст.41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкову ціну нежитлової будівлі а саме: магазину, загальною площею 242,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Харківська область, м.Лозова,мкрн.4, буд.68-а встановити у розмірі 2458041 грн. на підставі висновку про вартість майна субєкта оціночної діяльності, що діє на підставі Сертифіката СОД від 21.10.2016 року №813/16; за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №805/16/21-1/6-305 від 04.07.2006 року у розмірі 786928,48 грн. та усі витрати, повязані з реалізацією предмету іпотеки; стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати при зверненні до суду з даним позовом в сумі 3654 грн.
Представники позивача ОСОБА_4 та в подальшому ОСОБА_5, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в первісному позові. Зазначили, що наданий банком розрахунок заборгованості відображає не лише нараховані грошові кошти, а й часткові внесення коштів позичальником за кредитом. Також з наданого розрахунку вбачається, що останній платіж позичальником було здійснено 29.03.2013 року, який був спрямований саме на погашення відсотків, а з позовом банк звернувся до суду 30.07.2015 року, тобто з додержанням строків позовної давності. Крім того зазначила, що кредитний договір має строковість повернення грошових коштів і відповідні пункти, згідно до яких сторони взяли на себе обовязки щодо терміну припинення угоди, а саме, згідно п.1.1.2 кінцевим терміном погашення заборгованості було визначено до 03.07.2016 року. Потім, відповідно до укладених додаткових угод, цей термін було збільшено до 2021 року. Отже, сторони дійшли згоди щодо встановлення строку виконання зобовязань. Крім того в п.7.3 кредитного договору зазначено, що договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань , з урахуванням положень п.7.5 цього договору. Відповідно до вказаного пункту сторони дійшли згоди, що договір діє до остаточного виконання зобовязань, тобто є строк виконання, і є строк дії кредитного договору, що є різним за правовою природою. Так сторони визначили строк повернення грошових коштів до 2021 року, а строк дії договору до повного виконання грошових зобовязань сторін. Зазначили, що аналізуючи умови кредитного договору та зміст правових норм можна дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, сплати комісії, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними, щомісячними платежами повинно обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, саме такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 №6-116цс13, від 05.04.2017 №6-522цс17. Також зазначили, що строки договору передбачені ч.1,4 ст.631 ЦК України. У випадку з ОСОБА_2 є зобовязання із визначенням строків, і за таких обставинах будь-яке попереднє листування на яке посилається відповідач та його представник не нівелює умови кредитного договору, всі пункти кредитного договору є дійсними, вони не спростовані відповідачем та третьою особою в судовому порядку чи будь-якими нормативно-правовими актами та продовжують свою дію, розрахунок жодним чином не спростований. Також представник позивача пояснив, що після того, як в 2010 році відповідачу була направлена вимога про невиконання зобовязань ОСОБА_2, остання продовжила частково сплачувати заборгованість, тому банк до суду не звертався, останній платіж нею був здійснений в 2013 році, і як тільки боржник на протязі року перестав сплачувати кошти банк одразу звернувся до суду. Пояснила, що правова позиція, на яку посилається відповідач у своїх письмових поясненнях та його представник не може бути застосована до даної справи, тому що в ній зазначено про вимогу, після якої не було сплачено грошових коштів, а вданому випадку були сплачені чергові платежі. Також, відповідач та його представник посилаються на вимогу відповідно до якої дійсно було зобовязано достроково погасити заборгованість, а в повідомленні від 2010 року зобовязано ОСОБА_2 погасити існуючу заборгованість, що є різними вимогами і різним колом правовідносин. Дана вимога була направлена з проханням погасити існуючу заборгованість. Посилання відповідача на п.4.4 кредитного договору як на підставу для спливу позовної давності є не більш ніж власним трактуванням норм кредитного договору, що зводиться до фактичного ототожнення термінів «строк користування кредитом» і «строк дії договору». Щодо різниці розміру заборгованості представник позивача вказала, що після направлення вимоги про погашення існуючої заборгованості та складання позовної заяви пройшов певний проміжок часу, та враховуючи той факт, що боржник за Кредитним договором заборгованість належним чином не сплачує, тому заборгованість з очевидних причин збільшилась. Вважає, що експертиза, на яку посилаються відповідач та його представник, була проведена неналежною експертною установою, яка фактично не має права за Законом надавати висновки в розрізі судово-економічних експертиз, та проводить експертизи в супереч нормативно-правових актів, які врегульовують дане коло суспільних правовідносин, що відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» зазначено певні строки проведення експертиз, які були грубо порушені судовим експертом при проведені даної експертизи, письмових пояснень щодо тривалого часу проведення експертизи судовий експерт не надав. Затримавши документи та матеріали справи понад 336 днів судовий експерт фактично висновку не надав, лише зазначив, що з наданих документів неможливо вказати чи існує заборгованість. Крім того, відповідно до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, зі змінами, внесених відповідно до наказу Міністерства юстиції №1950/5 від 26.12.2012 року зазначено, що експертизи та дослідження проводяться експертними установами за зонами регіонального обслуговування згідно з Переліком регіональних зон обслуговування науково-дослідними установами судових експертиз Міністерства юстиції України, наведеним у додатку 1 до цієї Інструкції. Згідно вказаного Додатку зоною обслуговування Харківської області здійснюється виключно Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім.засл.проф. ОСОБА_6. Наявність фактичної ліцензії дійсно дозволяє проводити експертизи, але не всупереч нормам чинного законодавства. Зазначила, що така експертиза могла бути проведена, але долучати її висновок до матеріалів справи та посилатись на нього саме на ті правовідносини, які виникають між позивачем та відповідачем не можливо. Зауважила, що відповідачем та його представником не надано до суду належного та допустимого документу, який би спростовував оцінку банку, або спростовував його розрахунок.
Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та прохала застосувати строк позовної давності, при цьому посилалась на практику Верховного Суду України у справі за №6-3116цс16.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, надала клопотання про застосування строків позовної давності.
Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено та даний факт не заперечувався сторонами в судовому засіданні, що 04.07.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №805/16/21-1/6-305, відповідно до умов якого банк надав боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 300 000грн., зі сплатою 18,5 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 03.07.2016 року (том 2 а.с.207-209).
20.10.208 року сторонами була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якої процентна ставка була визначена на рівні 21відсотків річних (том 2 а.с.211).
Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником прав та обовязків Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», створеного в організаційно - правовій формі відкритого акціонерного товариства, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 09.03.2010 року, що підтверджується копією Статуту ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с.64-66).
З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитних зобовязань, 04.07.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 805/13/26/6-1071, відповідно до умов якого останній передає в іпотеку банку нерухоме майно нежитлову будівлю магазин, літ. «А-1», загальною площею 242,1 кв.м, земельну ділянку площею 0,0448 га., цільове призначення землі комерційного використання, що знаходяться за адресою: Харківська область, м.Лозова, мкрн.4, буд.68-а, та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.09.2004 року, виконавчим комітетом Лозівської міської ради, Харківської області, серія САА №705291, зареєстрованого, згідно витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно 4818281 від 22.09.2004 року, реєстраційний №7545038 в книзі 1, номер запису 78. Земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки ОСОБА_1 орендує на підставі договору оренди земельної ділянки, посвідченого 11.11.2004 року, приватним нотаріусом ЛМНОХО ОСОБА_8 за реєстровим №6570, зареєстрованого у Лозівському відділенні реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі вчинено запис від 16.02.2005 року за №139 (том 1 а.с.52-53,55,56).
08.05.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір №1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого збільшилась сума кредиту до 345000 грн. (т.1 а.с.49, т.2 а.с.210).
20.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого збільшилась процентна ставка за користування кредитом, яка склала 21% річних (т.1 а.с.50, т.2 а.с.211).
31.07.2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №3 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого збільшилась сума кредиту до 358548,41 грн., процентна ставка за користування яким склала 21% річних та кінцевий термін повернення кредиту визначений 03.07.2021 року (т.1 а.с.51, т.2 а.с.212).
В звязку зі збільшенням суми кредиту та процентної ставки були внесені зміни та доповнення до іпотечного договору, що підтверджується договором №1 від 08.05.2007 року та договором №2 від 31.07.2009 року про внесення змін та доповнень до іпотечного договору №805/13/26/6-1071 (з майновим поручителем) (т.1 а.с.54, т.3 а.с.37).
За договором №2 від 31.07.2009 року про внесення змін та доповнень до іпотечного договору №805/13/26/6-1071, п.1.4 договору було викладено в новій редакції, сума кредиту, що підлягала поверненню склала 358548,41 грн., процентна ставка за користування яким склала 21% річних та кінцевий термін повернення кредиту визначений до 03.07.2021 року (т.3 а.с.37).
Ринкова вартість нежитлової будівлі, згідно незалежної оцінки вартості нежитлової будівлі магазину літ.«А-2», загальною площею 242,10 кв.м, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Лозова, мкрн.4, буд.68-А та належить ОСОБА_1, виконаної субєктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» 25.09.2017 року, становить 2458041 грн. (том 2 а.с.68-137).
Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.ст.526,527,530,610 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 04.07.2006 року на суму 300000 грн. (том 2 а.с.240).
Не погоджуючись з розрахунком заборгованості по кредиту, за клопотанням відповідача ОСОБА_1 ухвалою суду від 30.06.2016 року по справі була призначена судово-економічна експертиза, проведення якої доручено судовому експерту ТОВ «ОСОБА_6 груп» ОСОБА_9, із висновку якої вбачається (судово-економічна експертиза №10-3 від 10.07.2017 року), що заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» по кредитному договору №805/16/21-1/6-305 від 04.07.2006 року не підтверджується документально, в звязку з тим, що документи, що підтверджують факт надання кредиту та його погашення не надані на дослідження. Документально підтвердити розмір заборгованості не надається можливим, оскільки розрахункові документи по отриманню та погашенню кредиту, відсотків, тощо в матеріалах справи відсутні та не надані на дослідження (том 1 а.с.231-232,236-246).
В судовому засіданні судовий експерт ТОВ «ОСОБА_6 груп» ОСОБА_9 надала пояснення з приводу проведення вказаної експертизи, зазначила, що 25.07.2016 року матеріали справи разом з ухвалою суду надійшли до експертної установи для проведення економічної експертизи, а висновок було складено 10.07.2017 року, розрахунок заборгованості нею здійснено на підставі наданих банком регістрів бухгалтерського обліку, тобто розрахункова заборгованість ОСОБА_2 перед банком підтверджується, а документальна ні, так як на дослідження банком не були надані первинні документи. Посилалась, що наявність первинних документів та обовязковість реквізитів для їх оформлення, передбачені ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У відповідності до п.п.2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, що затверджене постановою Правління НБУ від 30.12.1998 №566, первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку банків, первинні документи фіксують факти здійснення господарських операцій. Зазначеним Положенням визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обовязкової реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку поділяються на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками. Пунктом 5.1 гл.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, що затверджене постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року №254, визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, тобто синтетичний та аналітичний облік здійснюється на підставі первинних документів. У неї був синтетичний та аналітичний облік, проте підстав для його складання у неї не було, так як були відсутні первинні документи, виписки по рахункам та довідки, які були надані банком не є первинними документами, а один меморіальний ордер, який був наданий підтверджує лише одну господарську операцію, інших меморіальних ордерів та документів на підтвердження внесення коштів на погашення кредиту до експертної установи надано не було. Також зауважила, що по випискам наданих банком не можна встановити на підставі яких саме документів та яким чином розподілялися кошти. Крім того зазначила, що повноваження надавати висновки з правових питань вона не має, проте вважає, що за рамки, поставлених перед експертом питання вона не виходила, лише в рамках експертної ініціативи, що не заборонено діючим законодавством нею у висновку було зазначено про факт порушення строків позовної давності, які неї були виявлені при дослідженні матеріалів справи, проте жодних виводів з цього приводу нею не зроблені. Зауважила, що експерт має право викладати у висновку судової експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були задані питання. При проведенні експертизи керувалася як нормами Цивільного кодексу так і економічними нормативно-правовими актами.
Суд приймає до уваги, що розрахунок заборгованості експертом здійснено на підставі наданих банком регістрів бухгалтерського обліку та розрахункова заборгованість ОСОБА_2 перед банком була підтверджена. Що стосується документального підтвердження, враховуючи, що на дослідження банком не були надані первинні документи, суд бере до уваги, що відповідно до п.5.1 розділу 5 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», яке затверджене постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року №254, інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, тобто синтетичний та аналітичний облік здійснюється на підставі первинних документів. Тому суд вважає, що суму заборгованості ОСОБА_2 перед банком підтверджено.
Крім того, суд зазначає, що судовий експерт вийшов за межі своєї компетенції, а саме, вирішив питання права, оскільки у висновку зазначив про перебіг строку позовної давності.
За змістом ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, також підлягає дослідженню і перевірці.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З наведених підстав суд бере до уваги висновок судово-економічної експертизи №10-3 від 10.07.2017 року який у сукупності з іншими доказами, підтверджує розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором.
Відповідно п.4.1,4.5,4.6 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (том 1 а.с.52-53).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель, яким є позивач, вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду.
30.06.2015 року Банк звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» виконати протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги порушені зобовязання, забезпечені іпотекою, шляхом погашення заборгованості кредитному договору в сумі 786928,48 грн., а також суми процентів та пені, які будуть нараховані банком за кожний день прострочення, враховуючи день сплати заборгованості, проте ОСОБА_1 жодним чином на вимогу банку не відреагував (том 1 а.с.58).
Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачена реалізація предмету іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Відповідно п.4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Боржником зобовязань за договором кредиту позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно п.п.4.5,4.6 договору іпотеки позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, у тому числі шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (п.4.6.2 договору іпотеки).
Таким чином, виходячи з умов іпотечного договору та враховуючи невиконання зобовязань за договором кредиту ОСОБА_2, позивач набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором для задоволення своїх вимог за договором кредиту.
Згідно з розясненнями, які містяться в п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Суд вважає що початковою ціною продажу предмета іпотеки є його оціночна вартість, що зазначена у звіті про оцінку майна, виконаного ТОВ «Бізнес Ассіст» 25.09.2017 року, де зазначено, що ринкова вартість нежитлової будівлі, становить 2458041грн.
Що стосується посилання відповідача, його представника та третьої особи на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, то суд з таким твердженням не погоджується, з наступних підстав.
Строк дії кредитного договору триває до 03.07.2021 року, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, останній платіж позичальником був здійснений 29.03.2013 року в сумі 500 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника, з позовом банк звернувся до суду 03.08.2015 року (т.1 а.с.6-8, т.2 а.с.242-249).
Твердження відповідача та його представника про те, що після отримання вимоги від 04.03.2010 року про сплату існуючої заборгованості позичальник жодного разу не сплачував заборгованість спростовується заявою ОСОБА_2, датованої начальнику Лозівського ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» від 04.11.2010 року про розстрочку виплати кредиту та випискою з особового рахунку позичальника, де вказано, що 20.04.2011 року - сплачено 4000 грн, 29.04.2011 року 1500грн, 23.01.2013 року 100 грн., 29.03.2013 року 500 грн. (том 2, а.с.241,242-246).
При розгляді даної справи суд застосовує правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові №643/4395/16-ц від 15 травня 2017 року, щодо застосування строку позовної давності.
Згідно з частиною першою ст.509, ст.526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1,2 ст.598 ЦК України).
Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), переданням відступного (ст.600 ЦК України), зарахуванням (ст.601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України), прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України), неможливістю виконання (ст.607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.608 та 609 ЦК України).
Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.
При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст.267 ЦК України.
Згідно з приписами ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.
У зобовязальних відносинах (ст.509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.
Однак за змістом ст.267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч.3 ст.267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч.5 ст.267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст.267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.
Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст.17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.
Проаналізувавши положення ст.17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256,266,267,509,598 ЦК України, суд дійшов висновку, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (навіть за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує на корить позивача витрати, повязані зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви до суду в сумі 1600 грн.
На підставі викладеного, керуючись, ст.12,13,76,78,81,82,95,141,263-268 ЦПК України, ст.509, 526,530 ЦК України, ст.12,33,38-41 ЗУ «Про іпотеку», суд, -
Позовну заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.
Звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №805/13/26/6-1071 від 04.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №3030, а саме: нежитлову будівлю магазину, загальною площею 242,1 кв.м, земельну ділянку площею 0,0448 га, за адресою: Харківська область, м.Лозова, мкрн.4, буд.68-А, які належать на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 21.09.2004 року, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради на підставі рішення виконкому Лозівської міської ради Харківської області та зареєстроване на підставі витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №4818281, виданого Лозівським бюро технічної інвентаризації від 22.09.2004 року (реєстраційний номер 7545038), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом надання публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу, на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для задоволення свої вимог за кредитним договором №805/16/21-1/6-305 від 04.07.2006 року в розмірі 786928 (сімсот вісімдесят шість тисяч девятсот двадцять вісім) гривень 48 копійок, всіх витрат, повязаних із збереженням та реалізацією предмету іпотеки, за рахунок продажу предмету іпотеки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03.03.2018 року.

Суддя О.А.Ткаченко