Постанова

Іменем України

06 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 521/3555/14-ц

провадження № 61-1714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі суддів Артеменка І. А., Суворова В. О., Сватаненка В. І. від 08 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» (далі - КП «ЖКС «Чорноморський»), ОСОБА_4, в процесі розгляду якого уточнила вимоги та просила визнати незаконними та скасувати накази від 14 лютого 2014 року № 32-КУ про її звільнення за статтею 38 КЗпП України та за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, поновити її на роботі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн, покласти на ОСОБА_4 обов'язок відшкодувати шкоду, завдану позивачеві КП «ЖКС «Чорноморський» у зв'язку з оплатою позивачу сум середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтовувалася тим, що позивач з 01 листопада 2010 року до 14 лютого 2014 року працювала в КП «ЖКС «Чорноморський» на посаді начальника юридичного відділу. 14 лютого 2014 року її змусили подати заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з чим наказом від 14 лютого 2014 року № 32-КУ її звільнено на підставі статті 38 КЗпП України, хоча дійсного наміру розривати трудовий договір у неї не було. Заява про звільнення за власним бажанням підписана нею під примусом, який створювався Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та КП «ЖКС «Чорноморський», шляхом проведення численних перевірок діяльності юридичного відділу та накладення стосовно неї незаконних дисциплінарних стягнень у вигляді доган, що унеможливлювало подальшу роботу на підприємстві.

Наказ КП «ЖКС «Чорноморський» від 14 лютого 2014 року № 32-КУ про звільнення її за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України було вручено під підпис про ознайомлення, в якому позивач зазначила, що не погоджується зі зазначеним звільненням. Після такого ознайомлення ОСОБА_3 було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням. Усвідомлюючи, що їй доведеться звільнитися за будь-яких умов, вона була змушена написати заяву про звільнення за власним бажанням.

ОСОБА_3 стверджує, що була ознайомлена із наказом про звільнення за власним бажанням, заповнила особову справу та розписалася про отримання трудової книжки, яку насправді вона не отримала. Позивачу вручено лише копію наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

У зв'язку зі звільненням позивач була позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки відповідачем не видано трудову книжку, через невизначеність підстав звільнення порушено право позивача на працю. Також їй завдано моральну шкоду, яка полягає в переживаннях і стражданнях, пов'язаних із протиправними діями відповідача та неможливістю забезпечити своїм дітям нормальний рівень життя і навчання, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що позивач власноручно написала заяву про звільнення за власним бажанням, трудові відносини припинено на законних підставах, оскільки після закінчення строку попередження відповідача про звільнення за власним бажанням вона залишила роботу, отримала розрахунок, а також розписалася в книзі обліку руху трудових книжок про отримання трудової книжки. Таким чином, позивач не скористалася своїм правом, визначеним в частині другій статті 38 КЗпП України, на продовження роботи після закінчення строку попередження про звільнення.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Судом визнано незаконним та скасовано наказ КП «ЖКС «Чорноморський» від 14 лютого 2014 року № 32-КУ про звільнення ОСОБА_3 за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням; поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника юридичного відділу КП «ЖКС «Чорноморський»; стягнуто з КП «ЖКС «Чорноморський» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 123 834, 44 грн, відшкодовано моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалося тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не взяв до уваги доводи позивача щодо здійснення на неї тиску з боку керівництва Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а також тим, що наказ про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України датовано 14 лютого 2014 року, виданню цього наказу передували неодноразові виклики на засідання профкому щодо розгляду питання про її звільнення за вказаною статтею, що підтверджує доводи позивача про примушування її до написання заяви про звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України саме 14 лютого 2014 року, а не 31 січня 2014 року.

КП «ЖКС «Чорноморський» 04 липня 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що докази, які були дослідженні та яким надано оцінку, до суду першої інстанції надані не були, при вирішенні питання про вимушеність характер написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що фактичних доказів того, що на неї чинився тиск, не існує. Крім того, суд не врахував те, що при звільненні позивач отримала всі належні їй платежі та трудову книжку у день звільнення, про що свідчить її підпис в книзі обліку руху трудових книжок. За твердженням заявника, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення законодавства щодо перевірки доводів позивача, а також положення статті 23 ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок порушення її прав. Так, епікриз № 34/9 КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» складений до подання ОСОБА_3 позовної заяви до суду, а тому не може слугувати підтвердженням факту завдання позивачеві моральних страждань.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 наводить аргументи, що дійсного наміру звільнятися у неї не було, вона змушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки з боку відповідача на неї здійснювався тиск, про що, зокрема свідчить накладення на неї двох дисциплінарних стягнень у вигляді доган, які рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2015 року, визнані незаконними та скасовані.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до КП «ЖКС «Чорноморський», ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції судом застосовано положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року №1618-IV), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу в КП «ЖКС «Чорноморський» на посаду юриста І категорії.

01 листопада 2010 року ОСОБА_3 призначена на посаду начальника юридичного відділу КП «ЖКС «Чорноморський».

КП «ЖКС «Чорноморський» видано наказ від 14 лютого 2014 року № 32-КУ, яким ОСОБА_3 звільнено з роботи за неналежне виконання функціональних обов'язків, відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Після ознайомлення зі згаданим наказом 14 лютого 2014 року ОСОБА_3 було змушено написати заяву про звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, що була датована 31 січня 2014 року.

Цього самого дня КП «ЖКС «Чорноморський» наказом від 14 лютого 2014 року № 34/1-КО визнано таким, що втратив чинність наказ від 14 лютого 2014 року № 32-КУ щодо звільнення ОСОБА_3 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, змінено перший абзац, який викладено у наступній редакції: «ОСОБА_3, начальника юридичного відділу КП «ЖКС «Чорноморський», т.н. 9064, 14 лютого 2014 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України».

Відповідно до листів голови профкому КП «ЖКС «Чорноморський» від 27 листопада 2013 року, 08 січня 2014 року, 28 січня 2014 року ОСОБА_3 запрошувалася на засідання профкому, на якому підлягали розгляду питання щодо надання згоди членів профкому на розірвання з нею трудового договору відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (за неналежне виконання функціональних обов'язків).

У день звільнення та пізніше позивачу не було вручено трудову книжку. ОСОБА_3 19 травня 2014 року звернулася до КП «ЖКС «Чорноморський» із заявою про видачу трудової книжки. Листом КП «ЖКС «Чорноморський» від 28 травня 2014 року позивачку повідомлено про те, що трудову книжку вона отримала у день звільнення, про що свідчить її підпис в особовій картці П-2.

Відповідно до акта КП «ЖКС «Чорноморський» від 09 жовтня 2014 року трудову книжку позивача виявлено на колишньому робочому місці начальника юридичного відділу ОСОБА_3 У акті зазначено, що при відкритті папки з документацією було знайдено трудову книжку позивача.

ОСОБА_3 13 жовтня 2014 року звернулася до прокуратури м. Одеси із заявою про протизаконні дії посадових осіб КП «ЖКС «Чорноморський».

КП «ЖКС «Чорноморський» 04 листопада 2014 року поштою було направлено позивачу трудову книжку, що підтверджується описом вкладення та квитанцією.

Згідно із епікризом № 34/9 КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» ОСОБА_3 перебувала на лікуванні з 09 січня 2014 року до 24 січня 2014 року.

Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам України право на працю. Статтею 22 КЗпП України заборонено будь-яке пряме або непряме обмеження прав громадян чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, залежно від характеру занять і місця проживання.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Судом апеляційної інстанції за результатами розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що у позивачки не було дійсної волі на припинення трудових відносин за її власною ініціативою з підприємством відповідача.

Під час встановлення цих обставин судом враховано, зокрема, факт видання незаконних наказів про застосування дисциплінарних стягнень щодо ОСОБА_3, що з'ясовано під час вирішення спору в іншому провадженні згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2015 року. Крім того, після видання відповідачем двох наказів про накладення дисциплінарних стягнень на позивача було накладене третє дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за пунктом 3 частиною першою статті 40 КЗпП України (наказ у подальшому було скасовано), що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони застосування подвійної відповідальності за одне і те саме порушення. Істотне значення для вирішення справи судом мав той факт, що відповідачем спочатку звільнено позивача наказом за однією підставою за неналежне виконання функціональних обов'язків, а того самого дня цей наказ змінено зі зміною підстав звільнення - за ініціативою працівника. На підставі оцінених у сукупності доказів суд апеляційної інстанції зробив висновок про здійснення на позивача тиску зі сторони адміністрації відповідача та створення умов, за яких вона була змушена подати заяву про звільнення за власним бажанням.

Наведені обставини у своїй сукупності надали суду підстави для висновку про те, що позивач не мала дійсної та вільно сформованої волі, спрямованої на припинення трудових відносин з організацією відповідача за власною ініціативою, що виключає законність наказу про її звільнення.

Судом апеляційної інстанції також встановлено факт порушення відповідачем правил повернення трудової книжки позивача під час звільнення. Так, згідно з частиною 5 пункту 4.1 спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 липня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Відповідач, виявивши трудову книжку позивача, зобов'язаний був вчинити відповідно до правил пункту 4.2 зазначеної Інструкції, згідно з якою якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Посилання КП «ЖКС «Чорноморський» в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не зверталася до відповідача із заявою про видачу їй трудової книжки після отримання відповіді прокуратури про те, що її трудова книжка знаходиться у КП «ЖКС «Чорноморський», не заслуговують на увагу, з огляду на те, що відповідно до пункту 4.2 Інструкції поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки повинно було надіслати саме КП «ЖКС «Чорноморський», а цього не було зроблено.

Судом апеляційної інстанції вірно враховано, що позивачка, звернувшись з позовом про поновлення на роботі за спливом одного місця після оскаржуваного звільнення, вказувала у початковій позовній заяві про неотримання нею її трудової книжки під час звільнення.

Встановлення судом факту звільнення без законної підстави має своїм наслідком поновлення на роботі відповідно до частини першої статті 235 КЗпП, згідно з якою у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За правилами частини четвертої статті 235 зазначеного Кодексу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи ступінь моральних страждань, яких ОСОБА_3 зазнала внаслідок порушення її трудових прав, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості зробив обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, повно та всебічно з'ясував і встановив обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, в тому числі показаннями свідків, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_3 не було вільного волевиявлення, яке б відповідало її волі та дійсному наміру звільнитися із займаної посади з власної ініціативи, а зміст підписаної нею заяви не відповідає її волі та бажанню припинити роботу на КП «ЖКС «Чорноморський», оскільки зазначену заяву написано позивачем під тиском адміністрації КП «ЖКС «Чорноморський» у зв'язку із існуванням дієвих погроз про її звільнення.

Верховний Суд виходить з того, що заява про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску зі сторони роботодавця, не може створювати юридичних наслідків.

Верховний Суд, не вдаючись до зміни оцінки доказів у справі, ґрунтуючись на встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставинах, має погодитися саме з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Як встановлено з матеріалів справи, оскаржуване судове рішення є справедливим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року зупинене виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення без змін рішення апеляційного суду, постановленого у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання.

Керуючись статтями 388, 389, 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2016 року, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик