АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1382/11 22-ц/774/120/К/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 2-1382/11

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 липня 2017 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.07.2008 року він на своєму автомобілі НОМЕР_1, рухався по головній дорозі, одночасно до перехрестя по другорядній дорозі - вул. Електрозаводська і об'їзної дороги у м. Кривому Розі, наблизився автомобіль «Фольксваген Пассат» д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, який належав ОСОБА_2, який в порушення п. 16.11 ПДР України не надав переваги у русі його автомобілю, що рухався по головній дорозі, через що відбулося зіткнення обох автомобілів. Внаслідок ДТП автомобілі були пошкоджені, а позивач отримав легкі тілесні ушкодження і проходив медичне лікування.При цьому, внаслідок пошкодження автомобіля йому спричинено матеріальну шкоду в сумі 64449,71 грн.

Посилаючись на те, що вина відповідачаОСОБА_3 встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04.11.2008 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.12.2008 року, а також враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2, в порушення діючого законодавства передала в управління автомобіль своєму сину, який на той час знаходився під наглядом лікаря - нарколога через вживання психоактивних речовин, позивач, уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути з відповідачів солідарно завдану матеріальну шкоду в сумі 74966,00 грн., яка складається з: 64449,71 грн. - вартості збитків пошкодженого автомобіля; 600,00 грн. - витрат на проведення оцінки; 170,40 грн. - витрат на медикаменти; 730,00 грн. - вартості автоевакуатора; 15,98 грн. - витрат на направлення телеграм відповідачам про проведення оцінки; 250,00 грн. - витрат за оформлення довіреності на правову допомогу, 9000,00 грн. - витрат на правову допомогу адвоката; моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн., а також судові витрати по справі.

У вересні 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначили, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28 липня 2008 року, позивач ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, а позивач ОСОБА_2 зазнала збитків у зв'язку з пошкодженням належного їй на праві власності автомобіля «Фольксваген Пассат» д.н. НОМЕР_2.

Посилаючись на вину обох відповідачів у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, кожен з позивачів за зустрічним позовом, просили суд стягнути з відповідачів на свою користь в солідарному порядку моральну шкоду в розмірі по 50000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 січня 2017 року за заявою позивача ОСОБА_5, пред'явлені нею позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в сумі 65795,69 грн. та моральну шкоду в сумі 2500,00 грн., а також 752,16 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в сумі 2000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 114,70 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до нього та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було враховано, що дорожньо-транспортна пригода сталася саме з вини позивача ОСОБА_1, що підтверджується висновком експерта та його показаннями, наданими в суді, а постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності не доводить його вини у вчиненні ДТП, у зв'язку з цим вважає, що на нього безпідставно покладено обов'язок з відшкодування шкоди за відсутності доказів його вини. Не погоджується відповідач з розміром оціненого матеріального збитку, завданого позивачу ОСОБА_1 внаслідок пошкодження його автомобіля, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують, що особа яка здійснила оцінку цього збитку є суб'єктом оціночної діяльності, що свідчить про неналежність висновку, як доказу. Крім того, суд не вирішив питання про повернення йому ОСОБА_1 замінених деталей пошкодженого автомобіля. Не погоджується відповідач і з вимогами позивачів про стягнення моральної шкоди, вважаючи її недоведеною.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в апеляційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачів за основним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, який заперечував проти задоволення апеляціної скарги та скасування рішення суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенняюз наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 липня 2008 року о 14.30 год. на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг по вул. Електрозаводська і об'їзної дороги у м. Кривому Розі сталося зіткнення автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1, що рухався по головній дорозі та автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, що рухався по другорядній дорозі. За наслідками ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 листопада 2008 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2008 року, встановлено вину водія ОСОБА_3 у події ДТП внаслідок порушення ним вимог п. 16.11 ПДР України, що знаходиться у причинному зв'язку з ДТП. Проте провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_3 закрито внаслідок спливу строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 12,101 т.1).

Згідно Звіту № 061 про експертну оцінку від 01.09.2008 року сума матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля НОМЕР_1 з урахуванням експлуатації, складає 64449,71 грн. (а.с. 28-47 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності вини відповідача ОСОБА_3 у скоєнні ДТП та наявності у зв'язку з цим підстав для покладення на нього відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої, як власнику пошкодженого транспортного засобу, суд першої інстанції виходив з доведеності вини відповідача ОСОБА_3, який ним керував у момент ДТП, у її заподіянні та наявності підстав для її стягнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина 5 ст. 1187 ЦК України встановлює, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до змісту яких, майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Отже, зі змісту положень ст. 1187, ч.1 ст. 1188, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України вбачається, що єдиною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності за завдану джерелом підвищеної небезпеки матеріальну та моральну шкоду є вина особи, яка її завдала.

Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі доказів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема: звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 212 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з матеріалів справи, вина відповідача ОСОБА_3, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_2, що належав на праві приватної власності позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2, в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, встановлена постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 листопада 2008 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2008 року (а.с. 12,101 т.1).

Доказів в спростування своєї вини в скоєнні ДТП, відповідачем ОСОБА_3, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, ч.1 ст. 81 ЦПК України в редакції 2017 року, не надано, тоді як, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та ст.ст. 12, 13 ЦПК України в редакції 2017 року, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, встановивши, що 28 липня 2008 року мала місце дорожньо-транспортна пригода й винним у її скоєнні є ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно застосував до врегулювання спірних правовідносин положення ст.ст. 1167, 1168, 1187, 1188 ЦК України та дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_3 цивільно-правової відповідальності з відшкодування завданої позивачу ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, а позивачу ОСОБА_2 - моральної шкоди, з чим погоджується колегія суддів.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про відсутність доказів на підтвердження його вини у вчиненні ДТП, оскільки постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 листопада 2008 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2008 року, вина відповідача ОСОБА_3 у спричиненні ДТП встановлена й ця постанова,в силу ч.4 ст. 61 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, є преюдиціальним доказом вини відповідача у спричиненні шкоди позивачам у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки хоча цієї постановою й закрито провадження у справі відносно ОСОБА_3 у зв'язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, вона містить відповіді на питання чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача ОСОБА_3

Також колегія суддів звертає увагу й на те, що під час розгляду справи, судом першої інстанції на загальних підставах доказування перевірено доводи відповідача ОСОБА_3 з приводу відсутності його вини у спричиненні ДТП й надано правову оцінку, як доказу, наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень - висновку експертного автомеханічного дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди за участю водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 № 23 від 25.06.2012 року. Цей висновок та надані експертом суду першої інстанції пояснення правомірно не були враховані судом першої інстанції як доказ вини водія ОСОБА_1 з причин однобокості та необ'єктивності проведеного дослідження, оскільки експерту на вирішення ставились питання лише щодо невідповідності дій водія ОСОБА_1 та їх причинного зв'язку із подією ДТП, тоді як питання щодо невідповідності дій другого водія - ОСОБА_3 та наявності причинного зв'язку у його діях з подією ДТП перед експертом не ставилось.

Колегія суддів погоджується з наведеними в ухваленому судом першої інстанції рішенні мотивами оцінки вищенаведених доказів, а також звертає увагу на те, що експертне дослідження проводилося виключно за вихідними даними, які були надані ОСОБА_7, при цьому можливістю проведення автотехнічної експертизи причин та обставин ДТП в рамках цієї цивільної справи за участю обох водіїв та наданими ними вихідними даними, призначеної за ухвалою суду від 01.10.2015 року, відповідач ОСОБА_3 не скористався, відмовившись оплатити її вартість (а.с. 64-66, 75 т.2).

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні учасникам, які беруть участь у розгляді справи, було роз'яснено їх права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, будь-яких клопотань учасники судового розгляду не заявляли.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_3 у спричиненні ДТП є доведеною належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої інстанції під час вирішення справи, тоді як докази вини позивача ОСОБА_1 у спричиненні ДТП в матеріалах справи відсутні й відповідачем ані суду першої інстанції, ані апеляційної інстанції на підтвердження цього таких доказів не надано, у зв'язку з чим відповідач повинен нести цивільно-правову відповідальність з відшкодування спричиненої як, матеріальної, так і моральної шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо непогодження його з розміром оціненого матеріального збитку, завданого позивачу ОСОБА_1 внаслідок пошкодження його автомобіля, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_8 обрав спосіб відшкодування спричиненої йому матеріальної шкоди, надавши на підтвердження своїх вимог звіт № 061 про експертну оцінку від 01.09.2008 року та докази, які підтверджують здійснені ним витрати у зв'язку з евакуацією автомобіля та спричинення матеріального збитку.

Оцінивши надані докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив розмір заподіяного матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача за основним позовом ОСОБА_1 в сумі 65795,69 грн., який складається з 64449,71 грн. - вартості збитків пошкодженого автомобіля; 600,00 грн. - витрат на проведення оцінки; 730,00 грн. - вартості послуг автоевакуатора; 15,98 грн. - витрат на направлення телеграм відповідачам про проведення оцінки.

Не погодуючись з розміром матеріальної шкоди в сумі 64449,71 грн., завданої ОСОБА_1 внаслідок пошкодження його автомобіля, який визначено на підставі звіту № 061 про експертну оцінку від 01.09.2008 року, відповідач ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів на спростування визначеного розміру й свідомо відмовився від реалізації свого права на проведення судової автотоварознавчої експертизи, призначеної за ухвалою суду від 01.10.2015 року, відмовившись сплатити її вартість (а.с. 68-69, 74а т.2).

Отже, позивач для підтвердження розміру шкоди надав висновок спеціаліста, а відповідач, заперечуючи проти цього розміру, після виконання судом вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд, відповідно до вимог ст.ст. 12, 213 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач ухилився від доведення обставин, на які посилався.

В суді апеляційної інстанції клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи відповідач ОСОБА_3 не заявив.

Посилання ж відповідача в апеляційній скарзі на неналежність як доказу висновку звіту № 061 про експертну оцінку від 01.09.2008 року з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують, що особа яка здійснила оцінку цього збитку є суб'єктом оціночної діяльності, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, яка містить докази того, що ПП «Експерт-центр», яке проводило оцінку, має сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 4906/06 від 19.06.2006 року, а повноваження оцінювача ОСОБА_9 підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів № 1271 від 02.07.2002 року (а.с. 46 т.1).

Перевірюючи доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачам у зв'язку з відсутністю доведеності його вини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вже зазначалося вина відповідача у заподіянні шкоди є доведеною, а тому моральна шкода підлягає відшкодуванню у відповідності до положень ст.ст. 1167, 1187 ЦК України з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України особою, винною у її спричиненні.

Містять матеріали справи й докази спричинення моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 у зв'язку із завданими йому моральними стражданнями, які він переніс з вини відповідача через пошкодження свого автомобіля та тілесними ушкодженнями у вигляді забою м'яких тканин лобної області праворуч, струсу головного мозку, а також позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 у зв'язку із завданими їй моральними стражданнями, які вона перенесла з вини відповідача через пошкодження свого автомобіля, яким керував відповідач на момент ДТП.

Погоджується колегія суддів й з розміром стягнутої з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 2500,00 грн., а також на користь позивача ОСОБА_2 - моральної шкоди в сумі 2000,00 грн., який визначено судом першої інстанції у відповідності до положень ст. 23 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наведених Пленумом Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Натомість, суд першої інстанції при ухваленні рішення не вирішив питання щодо повернення відповідачеві ОСОБА_3 замінених з автомобіля НОМЕР_1 деталей після відшкодування шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Згідно Звіту № 061 про експертну оцінку від 01.09.2008 року сума матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля НОМЕР_1 з урахуванням експлуатації, складає 64449,71 грн. (а.с. 28-47 т.1)., при цьому відповідно до додатку 1 до акту № 061 від 01.09.2008 року (а.с.38 том 1) заміні підлягають наступні деталі: фара передня ліва 1 шт., бампер передній 1 шт., панель радіатора 1 шт., капот автомобіля 1 шт., фара передня праву 1 шт., двері передні ліві 1 шт., ручка наружна лівої двері 1 шт., крило переднє ліве 1 шт., подушка безпеки водія 1 шт., подушка безпеки пасажира 1 шт., панель приборів 1 шт., крило переднє праве 1 шт., усилювач переднього бампера 1 шт., обліцовка радіатора 1 шт., молдінг декоративний лівий 1 шт., протитуманна фара ліва 1 шт., радіатор охолодження двигуна 1 шт., обліцовка лівої стійки 1 шт., обліцовка правої стійки 1 шт., які, відповідно до вимог Закону, позивач повинен повернути відповідачеві ОСОБА_3 після отримання відшкодування шкоди в сумі 64449 грн. 71 коп., на що суд першої інстанції уваги не звернув.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає зміні із доповненням резолютивної частини рішення абзацом про зобов'язання позивача після отримання відшкодування шкоди в сумі 64449 грн. 71 коп. від відповідача ОСОБА_3 повернути йому замінені деталі, що вказані в додатку 1 до акту № 061 від 01.09.2008 року (а.с.38 том 1).

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду від 04 липня 2017 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду від 04 липня 2017 року абзацом наступного змісту.

Зобов'язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування шкоди повернути ОСОБА_3 замінені з автомобіля НОМЕР_1 деталі:

-фару передню ліву 1 шт.

-бампер передній 1 шт.

-панель радіатора 1 шт.

-капот автомобіля 1 шт.

-фару передню праву 1 шт.

-двері передні ліві 1 шт.

-ручку наружну лівої двері 1 шт.

-крило переднє ліве 1 шт.

-подушку безпеки водія 1 шт.

-подушку безпеки пасажира 1 шт.

-панель приборів 1 шт.

-крило переднє праве 1 шт.

-усилювач переднього бампера 1 шт.

-обліцовку радіатора 1 шт.

-молдінг декоративний лівий 1 шт.

-протитуманну фару ліву 1 шт.

-радіатор охолодження двигуна 1 шт.

-обліцовку лівої стійки 1 шт.

-обліцовку правої стійки 1 шт.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2018 року

Головуючий:

Судді: