Справа пр. №2/756/1389/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Приходько І.А.,

Субіна М.О.,

учасники справи:

представник позивача - Савченко Н.О.,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань м. Києві цивільну справу за позовом Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року позивач Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (далі - Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС) звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 з 18 серпня 2010 року до 15 березня 2016 року працював старшим водієм автотранспортних засобів відділення чергових автомобілів групи автотранспортного забезпечення Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС.

Керуючи ввіреним йому автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_4, ОСОБА_3 здійснив зіткнення з автомобілем BMW X5, д.н.з. НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_6, унаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Позивач зазначив, що дорожньо-транспортна пригода трапилась з вини відповідача у справі.

У результаті зіткнення транспортних засобів власнику автомобіля BMW X5, д.н.з. НОМЕР_5, спричинені матеріальні збитки у сумі 265155,48 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у справі №757/21934/16-ц з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС стягнуто на користь ОСОБА_6 збитки, заподіяні йому пошкодженням його автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 215155,48 грн та судовий збір у сумі 2151,55 грн, а всього - 217307,03 грн.

На виконання вказаного судового рішення Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС сплатило ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 217307,03 грн.

Зважаючи на те, що позивач сплатив ОСОБА_6 217307,03 грн на відшкодування збитків, спричинених пошкодженням його автомобіля, Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС просило суд стягнути з ОСОБА_3 в порядку регресу виплачене відшкодування у сумі 217307,03 грн.

Представник позивача вимоги свого довірителя у судовому засіданні підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, пояснили, що вина ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 15 жовтня 2015 року, відсутня. Крім цього, відповідач та його представник зазначили, що зважаючи на посаду, яку займав ОСОБА_3, з ним не можна було укладати договір про повну матеріальну відповідальність. Також представник відповідача підкреслила, що Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС пропущено строк, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної позивачеві.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що з 18 серпня 2010 року до 15 березня 2016 року ОСОБА_3 працював старшим водієм автотранспортних засобів відділення чергових автомобілів групи автотранспортного забезпечення Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС (т. 1, а. с. 8, 82).

Наказом Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС від 20 березня 2014 року №41МТЗ автомобіль Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_4, було закріплено за водієм ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 9).

15 жовтня 2015 о 09 год 00 хв на вул. Лаврській у м. Києві, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля BMW X6, д.н.з. НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_4, яким керував ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 48, 49).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП (т. 1, а. с. 77).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення що набрала законної сили є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 15 жовтня 2015 року за участю автомобіля BMW X6, д.н.з. НОМЕР_5, та автомобіля Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_4, є водій ОСОБА_3

Внаслідок згаданої дорожньо-транспортної пригоди автомобіль BMW X6, д.н.з. НОМЕР_5, власником якого є ОСОБА_6, отримав механічні пошкодження.

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку від 04 березня 2016 року №12285, складеним товариством з обмеженою відповідальністю "Експертно-асистуюча компанія "Довіра", вартість матеріальних збитків, завданих ОСОБА_6 пошкодженням його транспортного засобу, складає 265155,48 грн (т. 1, а. с. 212-250, т. 2 а. с. 1-4).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації автомобіля Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_4, була застрахована товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - ТДВ "СК "Альфа-Гарант") за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14 серпня 2015 року №АЕ/5250384. Цей договір був укладений шляхом видачі страхувальнику страхового поліса. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну складав 50000,00 грн, франшиза за договором - 0 грн (т. 1, а. с. 211).

На виконання умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14 серпня 2015 року №АЕ/5250384 ТДВ "СК "Альфа-Гарант" сплатило потерпілому ОСОБА_6 страхове відшкодування у сумі 50000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у цивільній справі №757/21934/16 задоволено позов ОСОБА_6 та стягнуто на його користь з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС різницю між фактичним розміром збитків, спричинених потерпілому пошкодженням його транспортного засобу, і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 215155,48 грн (265155,48 грн - 50000,00 грн = 215155,48 грн), а також присуджено з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС на користь ОСОБА_6 сплачений ним судовий збір у сумі 2151,55 грн (т. 1, а. с. 14-16). Зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року (т. 2, а. с. 17-21).

12 травня 2017 року Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у цивільній справі №757/21934/16 сплатило ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 217307,03 грн (215155,48 грн + 2151,55 грн = 217307,03 грн), що засвідчується платіжним дорученням від 12 травня 2017 року №405.

За положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом

Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України.

Так, ч. 1 ч. 2 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України).

Згідно зі ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям

Ст. 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

На підтвердження факту укладення між Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС та ОСОБА_3 договору про повну матеріальну відповідальність позивачем надано суду копію договору від 18 серпня без зазначення року його підписання. За умовами цього договору ОСОБА_3 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (т. 1, а. с. 10).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 14 вересня 1981 року №259/16-59).

Посада водія та виконувана відповідачем робота до зазначеного переліку не відноситься.

Таким чином, договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС та ОСОБА_3, не може бути підставою для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі за заподіяну позивачеві з його вини шкоду.

Інших підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності немає.

Відтак, за положеннями ч. 1 ст. 132 КЗпП України ОСОБА_3 повинен відповідати за шкоду, спричинену позивачеві, у сумі, що не перевищує його середній місячний заробіток.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Для розрахунку середнього заробітку береться заробітна плата, яка нараховується працівникові за два місяці, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник працював менше двох місяців (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками").

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

З наведеного убачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення відповідача з роботи, тобто за січень та лютий 2016 року (4716,33 грн та 10885,44 грн).

Середній заробіток ОСОБА_3, у межах якого він повинен відповідати за шкоду, заподіяну підприємству, складає 7800,89 грн ((4716,33 грн + 10885,44 грн) / 40 фактично відпрацьовані дні у січні та лютому 2016 року х (19 робочих днів + 21 робочий день) / 2 = 7800,89 грн).

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти у сумі 7800,89 грн.

Ст. 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Строк на пред'явлення регресного позову до ОСОБА_3 Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС та ОСОБА_3 не пропущено, позаяк позивач сплатив ОСОБА_6 кошти на відшкодування шкоди 12 травня 2017 року.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача збитки, завдані Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту ДСНС, у сумі, що не перевищує середній місячний заробіток ОСОБА_3, та становить 7800,89 грн.

Керуючись ст. 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 117,01 грн (7800,89 грн / 217307,03 грн х 3259,61 грн = 117,01 грн).

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст. ст. 1166, 1172, 1188, 1191 ЦК України, ст. ст. 130-134, 233 КЗпП України, постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 "Про затвердження Порядку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва", постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 24 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати ", ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_3 про відшкодування збитків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3) на користь Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бережанська, 7, ідентифікаційний код в ) матеріальні збитки у сумі 7800 (сім тисяч вісімсот) гривень 89 (вісімдесят дев'ять) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3) на користь Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бережанська, 7, ідентифікаційний код в ) судовий збір у сумі 117 (сто сімнадцять) гривень 01 (одна) копійка.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук