Справа № 161/942/18
Провадження № 2/161/1214/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П. при секретарі Загоровській І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Свій позов мотивує тим, що з 30.11.2015 року згідно наказу № 50-К/ТР від 27.11.2015 року вона була прийнята на роботу сторожем виробничої дільниці №6 м. Луцьк виробничого комплексу «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. 01.12.2017 року відповідно до наказу № 21-К/ТР була звільнена із займаної посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Станом на 19.01.2018 року ні заробітну плату, ні компенсацію за невикористану відпустку останній не перераховано. Зазначає, що у звязку з невиплатою державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною належної їй суми при звільненні, відповідач зобовязаний відшкодувати середній його заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, вказує, що неправомірними діями відповідача, що виразилось у невиплаті їй зарплати при звільненні, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 4000 гривень. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 вересня по 01 грудня 2017 року у розмірі 8946 грн. 32 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 875 грн. 52 коп., моральну шкоду у розмірі 4000 грн. 00 коп. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов просила задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено, 27.11.2015 року згідно наказу № 50-К/ТР ОСОБА_1 була прийнята на роботу сторожем виробничої дільниці №6 м. Луцьк виробничого комплексу «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (а.с.6) 01.12.2017 року відповідно до наказу № 21-К/ТР ОСОБА_1В була звільнена із займаної посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8) Даним наказом також визначено провести виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористану відпустку за період роботи з 30.11.2015 року по 29.11.2016 рік та з 30.11.2016 року по 01.12.2017 рік. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі від 08.12.2017 року №76 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з 01.09.2017 року по 01.12.2017 рік становить 8 946,32 грн (а.с.7) Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зі змісту вищеназваної норми випливає, що матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Оскільки обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом за період з 01.09.2017 по 01.12.217 року в розмірі 8946 грн 32 коп підлягає до задоволення. Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, 01.12.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за угодою сторін. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі № 76 виданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, середня заробітна плата ОСОБА_1 складає 111 грн. 63 коп. Зазначене відповідає пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зважаючи на вищевикладене, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу заробітної плати у відповідності до вищенаведеного та з врахуванням заявлених позивачем позовних вимог становить 2875 грн. 30 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходив з таких міркувань, що через невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення позивач отримала психологічний стрес, похитнувся її психологічний та фізичний стан, та відбулися вимушені зміни в життєвих та виробничих стосунках. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Позивач, як на підставу спричинення моральної шкоди посилається на обставини, що невиплата заробітної плати в період роботи на підприємстві, непроведення розрахунку з нею при звільненні призвели до моральних переживань, втрату душевного спокою, виникненням тяжкого психологічного стану. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною моральної шкоди підлягає до задоволення, оскільки позивачем доведено факт заподіяння моральних та фізичних страждань спричинених відповідачем, наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними ОСОБА_1 Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату за період з за період з 01 вересня по 01 грудня 2017 року у розмірі 8946 грн. 32 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 875 грн. 52 коп., моральну шкоду у розмірі 4000 грн. 00 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12,13,77,81,141, 263, 264,265, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 вересня по 01 грудня 2017 року у розмірі 8946,32 (вісім тисяч девятсот сорок шість гривень тридцять дві копійки) грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 875, 52 (дві тисячі вісімсот сімдесят пять гривень пятдесят дві копійки) та моральну шкоду у розмірі 4000 (чотири тисячі гривень) грн. Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в дохід держави судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області В.П. Пушкарчук