Справа № 138/2987/17
Провадження №:2/138/174/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого, судді: Цибульського О.Є.,

з участю: секретаря Політанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автоінвестфакторинг» про захист права споживача шляхом визнання недійсним договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом, який мотивований тим, що 20.09.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 100221. Даний договір нотаріально не посвідчений, та нотаріально посвідчені довіреності на підставі даного договору ним на користь відповідача не надавалися. Предметом договору є зобовязання відповідача вчиняти за винагороду фактичні та юридичні дії, надавати інформаційно-консультативні послуги з питань отримання позивачем (замовником) у власність транспортного засобу. За даним договором назва транспортного засобу, ціна обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до даного договору. В порушення даного пункту відповідач по справі заявку щодо предмету договору позивачу не надав, натомість прислав листом додаток № 2 до договору, де вказано «трактор МТЗ 82.1» без ідентифікації даного транспортного засобу. Після підписання договору, представником відповідача було надано позивачу рахунок на сплату в розмірі 50000 гривень, при цьому представник відповідача під час укладання договору запевнила позивача, що сплативши 10% від вартості трактора, він зможе забрати його вже на наступний день. В цей же день вказана сума була сплачена позивачем, згідно квитанції від 20.09.2017. Разом з тим, предмет договору позивачу передано не було. На наступний день позивач направив відповідачу відмову від договору із зазначенням реквізитів для повернення йому сплачених коштів за ненадані інформаційні послуги. Проте, відповідач листом від 25.10.2017 повідомив позивача про неможливість повернення коштів за причиною надання позивачу 04.10.2017 інформаційних послуг у формі аналітичного висновку, від яких позивач відмовився ще 22.09.2017.

Позивач зазначає, що договір укладений між ним та відповідачем є недійсним правочином, оскільки, умови договору є не справедливими та такими, що ставлять позивача у невигідне становище та оскаржуваний договір не містить ідентифікації предмету договору. Також договір не містить відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Викладені вище обставини стали підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просить суд визнати недійсним договір № 100221, укладений 20.09.2017 між позивачем та ТОВ «Автоінвестфакторинг» та стягнути з відповідача на його користь 50000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися. Представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву, де просила розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, розгляд справи проводити у його відсутність.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав:

20.09.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автоінвестфакторинг» було укладено договір № 100221, згідно якого відповідач зобовязався вчинити за винагороду фактичні юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питання отримання позивачем у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу (а.с.5-9).

Згідно додатку № 2 до договору № 100221 від 20.09.2017 предметом договору є транспортний засіб трактор МТЗ 82.1 (а.с.10).

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п.3.1. вказаного договору, предметом договору є зобовязання відповідача вчиняти за винагороду фактичні або юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань отримання замовником у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу. Згідно п.3.2. даного договору, назва транспортного засобу, ціна, за якою замовник бажає його придбати, обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до даного договору.

Пунктом 10.4 вказаного Договору передбачено, що інформаційно-консультаційна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з моменту підписання цього Договору та додатку № 1 до Договору. Послуга вважається наданою з дати отримання аналітичного висновку замовником безпосередньо у виконавця або з дати здачі виконавцем аналітичного висновку на пошту чи передачі замовнику іншими відповідними засобами звязку та/або підписання акту наданих послуг, вартість послуг складає 10% від суми, вказаної в додатку № 1 до Договору.

Згідно п. 11.4 Договору, винагорода відповідачу за цим договором за інформаційно-консультаційні послуги виплачується позивачем протягом 1 банківського дня після підписання сторонами цього договору на умовах стовідсоткової передоплати, шляхом банківського переказу на рахунок виконавця.

Відповідно до вказаних вище умов, 20.09.2017 позивач здійснив оплату інформаційно-консультаційних послуг відповідача в розмірі 50000 грн., що підтверджується квитанцією № N10UK41076 від 20.09.2017 (а.с.11).

Зважаючи на те, що відповідач не передав позивачу транспортний засіб - трактор МТЗ 82.1 в обумовлений строк, позивачем 21.09.2017 було направлено на адресу відповідача лист про відмову від договору в односторонньому порядку на підставі п.16.5. даного договору, із зазначенням реквізитів для повернення йому сплачених коштів. Однак відповідачем було направлено позивачу лист № 9 від 25.10.2017, яким повідомлено про неможливість повернення коштів за причиною надання позивачу 04.10.2017 інформаційних послуг у формі аналітичного висновку (а.с.12).

На підтвердження надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг згідно договору № 100221 від 20.09.2017, суду разом з запереченням було надано опис вкладення у цінний лист на імя ОСОБА_1, в якому містився аналітичний висновок та акт надання послуг, та квитанцію про відправлення такого пересилання 04.10.2017 (а.с.27).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1 та ч.5 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.2 п.7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовуює наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як встановлено судом, договір № 100221, укладений 20.09.2017 між позивачем та ТОВ «Автоінвестфакторинг», який за своєю сутністю є договором фінансового лізингу, нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, з огляду на обставини зазначені у позові та встановлені судом, у позивача одразу після укладення спірного договору та оплати 10 % вартості товару, виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що оскільки договір фінансового лізингу № 100221 від 20.09.2017 є нікчемним, вимога ОСОБА_1 про визнання його недійсним задоволенню не підлягає.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 216 ЦК України.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справах № 6-65цс16, № 6-3020цс15.

Враховуючи вище викладене, аналізуючи докази, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 50000 грн. підлягає задоволенню.

Оскільки вимоги позивача задоволено частково, і останній звільнений від сплати судового збору то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог станом на день подання позову до суду в розмірі 640 грн. на користь Державної судової адміністрації України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 215, 216, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИ В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОІНВЕСТФАКТОРІНГ" (, п/р 0363 в Печерській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ МФО 300711) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору № 100221, укладеного 20.09.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автоінвестфакторинг» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОІНВЕСТФАКТОРІНГ" (, п/р 0363 в Печерській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ МФО 300711) на користь Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: