АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 725/434/17

Апеляційний суд Чернівецької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Височанської Н.К., Яремка В.В.

секретар Герман Я.І.

позивач ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

апеляційна скарга ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 1 березня 2017 року, головуючий в 1-й інстанції Галичанський О.І.

встановив :

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.

13.08.2003р. між нею та відповідачем було укладено шлюб під час якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

30.03.2012р. рішенням Центрально-Міського районного суду м.Макіївки стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказувала на те, що вона з дітьми проживала в м.Макіївка Донецької області, проте у зв'язку з тимчасовою окупацією вказаної території та проведенням антитерористичної операції, вона разом з доньками змушена була переселитись в м.Чернівці, де проживає на даний час. У зв'язку зі зміною місця проживання значно збільшились витрати на утримання дітей та визначений судовим рішенням розмір

Провадження 22-ц/794/75/18 Категорія 50/52

аліментів є недостатнім для забезпечення доньок усім необхідним, крім того відповідач не регулярно та не в повній мірі сплачує аліменти.

Позивач вважала, що розмір аліментів визначений рішенням суду слід змінити з частки на тверду грошову суму, оскільки їй стало відомо, що відповідач отримує достатній заробіток та має можливість сплачувати кошти на утримання дітей по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину. Також ОСОБА_1 зазначала, що відповідач не приймає жодної участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім фізичним та духовним розвитком, не спілкується з доньками, не відвідує їх, а оскільки всі питання щодо виховання дітей вирішуються нею одноособово, вказані обставини свідчать про те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Позивач просила змінити розмір аліментів шляхом стягнення з відповідача на її користь аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину; позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до доньок ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 1 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Змінено розмір аліментів визначений рішенням Центрально-Міського районного суду м.Макіївки від 30.03.2012р. та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. по відношенню до малолітніх доньок ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить заочне рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт вважає оскаржуване заочне рішення незаконним та необгрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що немає підстав для позбавлення його батьківських прав, оскільки він всупереч його волі був обмежений позивачем у можливості брати будь-яку участь у вихованні дітей та спілкуватися з ними. Вказує, що відповідач є працевлаштованою особою, що свідчить про наявність у нього постійного заробітку у відповідному розмірі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення в частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав - скасувати, в задоволенні цих позовних вимог - відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що позивач та відповідач перебували між собою у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилось двоє доньок - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м.Макіївки від 19.07.2013р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Макіївки Донецької області від 30.03.2012р. визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з матір'ю та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на їх утримання у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Задовольняючи позов в частині зміни розміру аліментів, суд першої інстанції мотивував це тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження офіційного працевлаштування відповідача, на підставі ст.184 СК України аліменти підлягають стягненню в твердій грошовій сумі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина ; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст.184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Посилання апелянта на те, що він є працевлаштованою особою, що свідчить про наявність у нього постійного заробітку у відповідному розмірі, а отже відсутні підстави для стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, не впливають на правильність рішення в частині стягнення аліментів з огляду на слідуючі обставини.

В матеріалах справи міститься довідка ТОВ «Geo Legend Building Company» № 18/2017 від 09.08.2017р., з якої вбачається, що ОСОБА_4 призначений на посаду менеджера із закупівель та з 01 квітня 2017 року по 31 квітня 2018 року йому визначена щомісячна заробітна плата в розмірі 350дол. США.

Належних та допустимих доказів того, що на момент ухвалення судом 01.03.2017р. заочного рішення відповідач мав постійне місце роботи та отримував постійний дохід суду не було представлено. Зважаючи на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі.

При вирішенні питання щодо розміру аліментів, слід враховувати, що з 01 січня 2017 пo 30 квітня 2017 року прожитковий мінімум для дитини вікoм від 6 до 18 років на момент розгляду справи судом першої інстанції становив 1689 грн.

Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Батьки зобов'язані забезпечити дитині не лише прожитковий мінімум, а достатній рівень життя, виховання та розвитку дитини.

Враховуючи зазначені обставини, а також з»ясувавши під час апеляційного розгляду, що дохід відповідача становить 350 дол.США, колегія суддів вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі встановленому судом першої інстанції а саме по 2000грн. на кожну дитину.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його доньок ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання дітей, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться їхнім навчально-виховним процесом, не турбується про їх фізичний, духовний розвиток. Посилаючись на зазначені обставини, суд зробив висновок про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Чернівецької міської ради від 07.09.2016р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Однак, як пояснив в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги представник органу опіки та піклування Чернівецької міської ради, зазначений висновок був зроблений без пояснень відповідача, у його відсутності, про вирішення цього питання він не був належним чином повідомлений, оскільки його місце знаходження не було відомо.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 в частині позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_4 посилався на те, що він від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні з дітьми немає, оскільки позивач, змінивши без його відома місце проживання, позбавила його можливості не лише брати участь у вихованні дітей, а й цілковито свідомо обмежила його навіть у спілкуванні з ними.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом із двома дітьми приїхала з Донецької області та зареєструвалась як вимушений переселенець в м.Чернівцях у лютому 2015р. З пояснень позивача встановлено, що відповідач про зміну нею та дітей місця проживання не був повідомлений.

ОСОБА_4 самостійно намагався визначити місцезнаходження власних дітей, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА № 6679/0/211 від 17.10.2016р., Департаменту гуманітарної політики управління освіти Дніпропетровської міської ради № 12/3070 від 11.10.2016р, Департаменту освіти і науки Донецької ОДА № 01/19-3611 від 30.09.2016р., Департаменту освіти Харківської міської ради №2552/02-21/16 від 15.09.2016р., Департаменту освіти Харківської ОДА « 01-40/3818 від 13.09.2016р.

Судом першої інстанції цього не було враховано.

Аналізуючи всі обставини справи, враховуючи що позовні вимоги заявлені з підстав п.2 ч.1 ст. 164 СК України, зокрема ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, колегія судді вважає, що позивачем ОСОБА_1 належним чином не доведено про ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до його дітей.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, які суд вважав встановленими, що відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав та відмовою у задоволені цих вимог.

Керуючись ст.374, п.п.1, 2 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 1 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав скасувати.

В задоволенні зазначених позовних вимог - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. Дата складання повної постанови 28 лютого 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :