АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Бугрика В.В.,
Склярської І.В.,
секретарРябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним та поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним та поділ майна подружжя, зазначаючи, що він з ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2006 року по 8 травня 2014 року. 04 липня 2008 року вони за спільні кошти придбали у ОСОБА_7 45/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, м. Херсон. Однак, замість договору купівлі-продажу відповідачі оформили договір дарування, про що він дізнався тільки після розірвання шлюбу у 2015 році.

ОСОБА_8 відмовляється поділити зареєстровану за нею частину будинку.

Посилаючись на те, що спірне майно набуте за час шлюбу, за грошові кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя, а за укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договором дарування приховується договір купівлі-продажу, позивач на підставі ст. 235 ЦК України просив визнати договір дарування 45/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, м. Херсон удаваним та розділити спільне сумісне майно, визнати за ним право власності на 22/100 частини, а за ОСОБА_8 залишити 23/100 частини.

Рішенням суду від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що висновки суду щодо відсутності правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним та визнання за ним права власності на частину будинку, яка придбана за час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, не відповідають обставинам справи та суперечать положенням цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_9 доводи скарги не визнали, вважали, що позивач не має права на частку у спірному нерухомому майні, оскільки воно придбане за особисті грошові кошти ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_7 визнав доводи апеляційної скарги в частині вирішення спору про визнання договору дарування спірного нерухомого майна удаваним та пояснив, що насправді між ним та ОСОБА_8 04 липня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не надав належних доказів у підтвердження як наміру відповідачів укласти саме договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, так і факту належності цього майна подружжю на праві спільної сумісної власності.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений без дотримання норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з 26 грудня 2006 року по 21 травня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

04 липня 2008 року ОСОБА_8 уклала із ОСОБА_7 договір дарування, оформивши його нотаріально, за умовами якого відповідно до письмово викладеного змісту угоди, прийняла від останнього у власність безоплатно 45/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд під номером 61, що знаходиться в АДРЕСА_1

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Позивач стверджує, що передача наведеного нерухомого майна у власність ОСОБА_8 не була безоплатною. Насправді сторони вчинили угоду, за умовами якої остання придбала спірну частину будинку, сплативши за неї грошову суму у розмірі, еквівалентному 80 000 гривень, що на час укладення договору за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США становило біля 7 000 доларів США. В суді апеляційної інстанції позивач визнав, що для придбання зазначеного майна ними як подружжям були використані грошові кошти, половина із яких, а саме: грошові кошти в еквіваленті 3500 доларів США, ОСОБА_8 подарувала її мати, а решту в сумі, еквівалентній 3500 доларів США сплачено із зароблених ним в період шлюбу грошових коштів. Саме тому позивач вважає, що 45/100 частин будинку є спільною сумісною власністю подружжя із рівними частками кожного.

ОСОБА_8 під час перегляду справи в апеляційному порядку підтвердила, що право власності на спірну частину будинку вона набула за відплатним договором в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, однак вважає наведене майно своєю особистою приватною власністю, стверджуючи, що грошові кошти для сплати за придбане майно їй подарувала мати. При цьому доказів у підтвердження наведеного факту ОСОБА_8, яка вступивши у зареєстрований шлюб 27.05.2014 року, змінила прізвище на ОСОБА_6, не надала.

Відповідач ОСОБА_7- відчужувач спірного нерухомого майна, при вирішенні даного спору визнавав позов ОСОБА_5 в частині визнання правочину удаваним, надав суду письмову розписку про те, що дійсно літом 2008 року отримав від ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 6800 доларів США, еквівалент 80000 гривень, яка передавалася частинами тричі, за продані йому 45/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1. В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що умови укладеного з ОСОБА_8 договору відчуження погоджувалися як з нею, так і з позивачем (її чоловіком), насправді ними був вчинений договір купівлі-продажу, який оформлений як договір дарування за пропозицією ОСОБА_8, для нього це не мало ніякого значення.

Відповідно до вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Враховуючи, що відповідачі як сторони оспореного позивачем правочину визнали, що їх воля в договорі дарування була спрямована на встановлення правовідносин, що витікають із договору купівлі-продажу і між ними настали права та обов'язки, що передбачені договором купівлі-продажу, а не договором дарування, і це у спірних правовідносинах є очевидним, колегія суддів вважає висновок суду щодо відсутності підстав для визнання правочину удаваним помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи та положенням ст.ст. 235, 655 та 717 ЦК України.

При наявності підстав для визнання договору дарування удаваним та за відсутності підстав вважати договір купівлі-продажу спірного майна, який сторони правочину насправді вчинили, таким, що суперечить закону, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання правочину недійсним підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М. 04 липня 2008 року (зареєстрований в реєстрі за №2432), удаваним та про визнання того, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 04 липня 2008 року укладено договір купівлі-продажу 45/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, за змістом ст.57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування чи за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Враховуючи, що позивачем визнано той факт, що половина сплачених за придбану частину будинку грошових коштів була подарована його колишній дружині ОСОБА_8 її матір'ю та зважаючи, що стверджуючи про те, що сума переданих в дар грошових коштів була більшою ніж це визнано позивачем, а саме в розмірі 4000 доларів США, відповідач ОСОБА_6 належних та допустимих доказів суду не надала, колегія суддів вважає, що половина із придбаного 04 липня 2008 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_8, а інша половина є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому колегія суддів враховує, що сторонами не надано будь-яких доказів на підтвердження джерела грошових коштів, які були використані для придбання спірного нерухомого майна, а позивач пояснив, що решту грошових коштів в сумі 3500 доларів США для проведення розрахунку із ОСОБА_7 він отримав як плату за виконувану ним, в тому числі за межами України, роботу.

Згідно із ч.2 ст.61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності, тому придбане за ці кошти майно не є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що придбані 04 липня 2008 року на ім'я ОСОБА_8 45/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, належать на праві спільної власності подружжю ОСОБА_8 у таких частках: ОСОБА_5- у 45/400 частин (45/100:2=45/200:2) і ОСОБА_6- у 135/400 частин (45/100:2=45/200+45/200:2).

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що частки кожного із сторін визначено з врахуванням технічної характеристики спірної будівлі на час її придбання і без врахування самочинно здійсненого будівництва, яке не було предметом спору в даній справі.

Таким чином, рішення суду в частині позову про поділ майна подружжя також підлягає скасуванню як необгрунтоване із ухваленням нового рішення про частвове задоволення заявлених ОСОБА_5 вимог в цій частині та визнання за ним права власності на 45/400 частин спірного будинку із залишенням у власності ОСОБА_11. 135/400 частин наведеного будинку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений 04 липня 2008 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М. (зареєстрований в реєстрі за № 2432), визнати удаваним.

Визнати, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 04 липня 2008 року укладено договір купівлі-продажу 45/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 45/400 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, залишивши у власності ОСОБА_8 135/400 частин наведеного будинку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: В.В. Бугрик

І.В. Склярська

Повний текст постанови складено 05 лютого 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова