Справа №359/2322/16-ц
Провадження № 2/359/399/2018
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2018 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Вознюка С.М.,

при секретарях Тоцької К.О., Пугач Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічної фіксації цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно та стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и в :

Дана цивільна справа перебуває в провадженні суду з 14.03.2016 року.

24.06.2016 року по даній справі було винесено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.32-34).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.10.2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2016 року було залишено без змін (а.с.55-58).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05.07.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26.10.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа розподілена на суддю Вознюка С.М.

Так, 14.03.2016 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що з червня 2013 року він проживав у фактичному шлюбі з з відповідачем ОСОБА_2 В період спільного проживання вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, який складався із його заробітної плати та доходів відповідача від підприємницької діяльності.

В січні 2014 року вони придбали автомобіль марки «Great-Wall», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 108000 грн., який зареєстрували на ім'я відповідача. При цьому, автомобіль було придбано за грошові кошти, отримані в кредит у ПАТ «Дельта Банк», та 30000 позивач взяв у борг в своєї матері ОСОБА_3 01 листопада 2014 року позивач на вказаному автомобілі потрапив у ДТП. Після вказаної події та після відновлення транспортного засобу стосунки між ним та ОСОБА_2 погіршилися, остання почала відмовляти позивачу у користуванні автомобілем.

В березні 2015 року сторони припинили свої стосунки.

Позивач зазначає, що транспортний засіб було придбано за їх з відповідачем спільні кошти, за які також було здійснено ремонт авто після ДТП.

З огляду на вказане позивач просить визнати вказаний транспортний засіб спільним з відповідачем майном, та стягнути з відповідача на його користь половину вартості авто, яка становить 54000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач просила відмовити в задоволенні позову.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що позивач це її син, а відповідач - колишня дівчина її сина. Сторони почали зустрічатися у 2013 році та планували створити сім'ю. Проживали вони у м.Бориспіль у відповідача. Сторони взяли в кредит автомобіль. Вона їм також надавала 30000 гривень, про що свідчить її розписка. Син розписку їй ніяку не надавав. На вказаному автомобілі її син таксував, а коли потрапив у ДТП їх стосунки з відповідачем погіршилися, остання перестала давати її сину автомобіль, а згодом вони розійшлися. Автомобіль сторони відновлювали за спільні кошти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_1 вона знає з дитинства, вона їх сусідка. ОСОБА_2 вона також знає. Позивач проживав і працював у м.Бориспіль разом з ОСОБА_2 Сторони планували створити сім'ю. При передачі коштів ОСОБА_3 ОСОБА_1 вона не була, але знає, що мати позивача передала йому 30000,00 грн. Про ці обставини їй повідомляла мати позивача ОСОБА_3

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що сторін він знає - позивач його друг, а відповідач була дівчиною позивача. Сторони проживали у квартирі відповідача разом з її матір'ю. В квартирі знаходились особисті речі позивача. Він приходив до них в гості приблизно 3-4 рази. Сторони придбали автомобіль - їхні батьки дали половину суми для сплати першого внеску, а іншу половину суми вони взяли в кредит у банку. Придбаним автомобілем користувався позивач він надавав послуги таксі. Хто саме зі сторін та яким чином відновлював автомобіль, після того як позивач потрапив на ньому в ДТП, йому не відомо. Свідком придбання та ремонту автомобіля чи передачі грошових коштів він не був. Сторони разом проживали приблизно з весни 2013 року і до початку 2015 року. Під час спільного проживання сторони повідомляли йому, що вели спільне господарство, однак яке ще майно сторони спільно придбавали він не знає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що відповідач це її донька, а позивач - колишній хлопець її доньки. Транспортний засіб її донька придбала в період, коли остання зустрічалася з позивачем, останній інколи в них ночував, однак спільний побут вони не вели. Частину грошових коштів на авто доньці надавала вона та її батько, ще частину вона особисто позичала у свого кума, крім того її донька мала власні збереження. Ні позивач, ні його родичі участі у придбанні автомобіля не брали. Зі змістом кредитного договору вона не знайома, ним займалася її донька, остання його погашала за власні кошти та частину давала їй вона та батько. Кредит було погашено своєчасно. Автомобілем керувала її донька та інколи позивач. З метою обстеження житлово-побутових умов до них ніхто не приходив.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя (ч.1 ст.36 СК України).

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.06.2013 року по 09.03.2015 року сторони проживали разом у квартирі, яка належить відповідачу та її матері в рівних частинах, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов (а.с.3).

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання матері позивача - ОСОБА_3 від 20.11.2013 року та 17.11.2014 року, її син ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 однак фактично проживає у м.Бориспіль.

Заробітна плата ОСОБА_1 у період з квітня 2015 року по вересень 2015 року становить 42819,43грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату від 27.10.2015 року (а.с.4).

Скасовуючи рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26.10.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних, звернув увагу зокрема на те, що факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, підлягає установленню судом на підставі наявних у справі доказів під час розгляду справи.

З цих підстав суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що сторони дійсно в період з червня 2013 року по березень 2015 року певний період часу проводили та проживали разом, купували продукти харчування, здійснювали роботу по дому.

Однак, на думку суду надані позивачем фотознімки та відеозаписи не свідчать про наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків як подружжя, а також спільного бюджету.

Спільне зображення позивача та відповідача на фотокартках в певні моменти їх життя жодним чином не доводить факту спільного проживання сторін як сім'ї, наявність у них спільного бюджету, прав та обов'язків одне до одного. Зазначені фото підтверджують лише спільне перебування сторін в певному місці в певний момент їх життя, а не постійні відносини сторін притаманні подружжю.

Крім того, як зазначила відповідач та свідок ОСОБА_6, сторони не мали наміру укладати шлюб.

Судом встановлено, та підтверджено сторонами, що саме у січні 2014 року було придбано автомобіль марки «Great-Wall», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 108000 грн., реєстрацію якого здійснено за відповідачем. Вказаним транспортним засобом керувала як відповідач, так і позивач.

Згідно копії постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2014 року, ОСОБА_1 будучи за кермом спірного автомобіля, 01.11.2014 року потрапив у ДТП, та його було визнано у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.5).

Позивач стверджує, що даний транспортний засіб вони з відповідачем придбали за спільні кошти, за які також ними було здійснено його ремонт після ДТП. Жодного належного доказу на підтвердження вказаного факту позивач не надав.

Водночас, надана позивачем до суду ксерокопія записів обліку доходів та витрат сторін, складених відповідачем, свідчить про те, що сторони все ж таки розмежовували як свій дохід, так і свої витрати (а.с.8). Факт спільного проживання протягом певного періоду часу, жодним чином не доказує факту придбання сторонами транспортного засобу за спільні кошти.

Посилання позивача на те, що доказом придбання авто за спільні кошти є договір поруки від 13.01.2014 року, також на думку суду не є належним доказом, який підтверджує зазначені обставини.

Відтак, 13.01.2014 року між ПАТ «Дельта Банк», як кредитором, відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, та відповідачем ОСОБА_1, як поручителем, було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 поручився за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань по кредитному договору № К-5650040 від 13.01.2014 року (а.с.136,137).

В судовому засіданні відповідач пояснила, що вони з позивачем на час укладення договору поруки зустрічалися, і позивач став поручителем, оскільки мати відповідача не була офіційно працевлаштована, про що в судовому засіданні зазначила і свідок ОСОБА_6 Кредит погасила вона вчасно, своїми силами та з допомогою її батьків.

Суд вважає, що підписання договору поруки, за яким позивач поручався за виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, не свідчить про придбання транспортного засобу за їх спільні кошти. Зазначений договір поруки від 13.01.2014 року підтверджує лише факт поручительства позивача за виконання зобов'язань ОСОБА_2

Крім того, судом встановлено, що свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не порушила та вчасно повернула банку грошові кошти. А отже позивачу жодним чином не довелося відповідати перед банком за невиконання відповідачем кредитного договору.

Також позивач вказував, що допомагав відповідачу погашати кредит, однак останній навіть не зазначив, яку суму позивач мала вносити на рахунок банку.

На підтвердження факту спільного придбання автомобіля позивач також надав суду копію своєї розписки, посилаючись на яку, стверджує, що він брав у борг у своєї матері грошові кошти в сумі 30000,00 грн. для придбання разом з відповідачем ОСОБА_2 автомобіля. Вказаний доказ суд оцінює критично та не бере його до уваги, оскільки оригінал вказаної розписки суду наданий не був. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що розписку про надання грошових коштів в сумі 30000,00 грн. писала вона, а не її син позивач ОСОБА_1

Аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що дійсно сторони на момент придбання транспортного засобу певний період часу проводили та проживали разом. Однак вказані обставини жодним чином не підтверджують факт придбання даного авто за спільні кошти сторін. Належних доказів, які б підтверджували дану обставину позивачем не надано, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 21, 74 СК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно та стягнення грошової компенсації, - відмовити.

Судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору віднести на рахунок позивача, що сплачений при звернені до суду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 06.02.2018 року.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області С.М.Вознюк