АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2018 року

м.Харків

справа № 643/5387/16-ц

провадження № 22-ц/790/1353/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2017 року, постановлене під головуванням судді Сиротникова Р.Є., в залі суду в місті Харкові,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів у розмірі 213 520 грн., як частину кредитних зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору від 22.06.2005 року.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за кредитні кошти у період перебування їх у шлюбі, тому заборгованість за кредитним договором є також спільною та підлягає поділу між подружжям.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту того, що кредитні кошти, які сплачені нею на підставі додаткової угоди, отримувались ОСОБА_1 в інтересах сім'ї та сплачені саме на виконання спільних кредитних зобов'язань подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - колишнє подружжя.

В період шлюбу 22 червня 2005 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк».

На забезпечення виконання умов кредитного договору, за згодою ОСОБА_3, 22 червня 2005 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 220-224).

14 серпня 2013 року між ОСОБА_5 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладена Додаткова угода до кредитного договору від 22.06.2005 року (а.с.10), згідно умов якої Сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір від 22.06.2005 року. В тому числі встановлено, що на дату підписання Додаткової угоди заборгованість за Договором складає 17 000 доларів США. Погоджено погашення кредиту провести у строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1). Дата платежу - 14.08.2013 року (а.с.11).

На час розгляду справи в суді заборгованість за кредитним договором від 22.06.2005 року погашена (а.с.135).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що за кредитні кошти, які вона отримала в інтересах родини в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору від 22.06.2005 року, була придбана квартира АДРЕСА_1, право на 1/2 частину якої визнано за відповідачем в порядку поділу майна подружжя. Після розірвання шлюбу з відповідачем за вказаним кредитним договором залишилася заборгованість, яку вона виплатила самостійно. Вважає, що сума заборгованості має бути поділена між нею та відповідачем в рівних частках.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування по даній справі є факт укладення позивачем кредитного договору від 22 червня 2005 року в інтересах сім'ї.

Належним доказом для з'ясування зазначених обставин є кредитний договір від 22.06.2005 року, зі змісту якого вбачалася б мета отримання кредиту та наявність або відсутність згоди відповідача на його укладення.

Проте позивачка не надала суду оригіналу або копії кредитного договору від 22.06.2005 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», з якого вбачалось, що кредит був наданий в інтересах сім'ї на придбання квартири, що визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Клопотання про витребування копії кредитного договору, а ні суду першої, а ні апеляційній інстанції, ОСОБА_1 не заявляла.

Надані представником позивача до суду апеляційної інстанції договір іпотеки та заява відповідача про згоду купити та передати в іпотеку квартиру, не є належними доказами по справі, оскільки не свідчать, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані позивачкою за кредитним договором.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

А.І. Колтунова

Повний текст судового рішення виготовлено 28.02.2018 року.