АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 759/5600/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/210/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

1 березня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - Булах А.А.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, яка була набута ним за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2012 року та зареєстрована у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Зазначав, що згідно довідки форми№3, в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_3. Відповідач проживає у цій квартирі, не утримує її, не несе комунальні витрати, перешкоджає йому у користування його власністю.

Вказував на те, що він надсилав відповідачу лист, де повідомляв про своє право на спірну квартиру, отримання дублікату ключів від квартири, проте ОСОБА_3 на його листи не відповідала, дублікати ключів на надала, а примусово потрапити у спірну квартиру він не міг, оскільки у цій квартирі знаходилися речі відповідача.

У зв'язку із викладеним, просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні житлом та здійсненні права власності на квартиру, шляхом виселення відповідача з вказаної квартири, стягнути з відповідача суму коштів в розмірі 6199,78 грн., та понесені судові витрати.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_5 у Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі відкрилась спадщина, яку ОСОБА_4 не прийняв, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Зазначила, що згідно редакції ЦК України 1963 року не передбачено набуття права власності на спадкове майно за рішенням суду. Також зазначила, що з 1997 року постійно мешкала спільно із спадкодавцем, вела спільне господарство, сплачувала комунальні послуги, займалася похованням бабусі, дбала про спадкове майно, та є такою, що фактично прийняла спадщину та вступила в правління та володіння спадковим майном до набрання чинності ЦК України 2003 року, правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року й не мають подовжувального характеру, спадщина фактично прийнята ОСОБА_3, до набрання чинності ЦК 2003 року.

Вважає, що ОСОБА_4 вважається таким, що не прийняв спадщину не вступив у фактичне володіння спадковим майном, не отримав свідоцтво на спадщину і як наслідок не вправі розпоряджатися спадковим майном, поки не буде ним одержано свідоцтво про право на спадщину у відповідності до ст. 552 ЦК України у редакції 1963 року в нотаріальній конторі

У зв'язку із викладеним, просила суд визнати за ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, як члена сім'ї власника і такою, яка фактично прийняла та вступила в управління і володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_5, зобов'язати ОСОБА_4 надати суду оригінали правовстановлюючих документів та технічну документацію на квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4 надати суду свідоцтво про спадщину.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року первісний позов задоволено частково.

Усунено ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 6 199,78 грн.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В решті первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2012 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4

Згідно довідки форми №3 від 10 червня 2015 року, в спірній квартирі з 3 липня 1997 року зареєстрована ОСОБА_3, комунальні витрати нараховувались на одну зареєстровану особу, та фактично сплачені відповідачем не були.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, сплачена заборгованість за житлово-комунальні послуги по АДРЕСА_2, згідно квитанцій від 30 серпня 2014 року, 30 квітня 2015 року, 30 квітня 2015 року,13 червня 2015 року, 13 червня 2013 року у розмірі 6199,78 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_3 та вселення позивача у спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що останній не надав суду доказів що він користувався спірною квартирою, та був неправомірно виселений з неї, а тому відсутні підстави для його вселення.

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі, не визнає право власності позивача на спірну квартиру, вважає себе належним спадкоємцем, у зв'язку із чим своїми діями чинить позивачу перешкоди у володіння, розпорядженні та користуванні власністю.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми у розмірі 6199,78 грн., суд першої інстанції виходив з того, що по спірній квартирі позивачем сплачено заборгованість за житлово-комунальні послуги за проживання ОСОБА_3 у квартирі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено право користування житлом осіб, які не є членами сім"ї власника житла, чинять перешкоди у користування власником належним йому майном, лише власник житла може володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві власності житлом.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2012 року.

ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі з 1997 року, не визнає право власності на дану квартиру за позивачем та чинить останньому перешкоди у вселені та користуванні власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_4 щодо вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні власністю обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4 про вселення з підстав того, що раніше він не проживав та не користувався спірною квартирою, не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі за згодою колишнього власника квартири з 1997 року, тобто, вселилась до спірної квартири на законній підставі, зареєстрована та проживає в квартирі також на законній підставі, а тому виселити її з квартири з підстав зазначених ОСОБА_4 у позові неможливо.

Враховуючи наведене, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 6 199,78 грн. заборгованість за житлово-комунальні послуги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є власником спірної квартири з 2012 року.

З довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року вбачається, що заборгованість по оплаті виникла з липня 2013 року.

З наданих позивачем квитанцій вбачається, що борг погашений у серпні 2014 року.

Відповідно до вимог ст.119 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з копій квитанцій, борг сплачено за опалення та утримання будинків та прибудинкової території, водо- та тепло-лічильниками спірна квартира не обладнана.

З наданих ОСОБА_3 квитанцій вбачається, що нею також сплачувались надані комунальні послуги, на теперішній час існує переплата.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів, сплачених ним на утримання його власності, задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції при вирішенні позовних вимог по зустрічному позову.

Як вбачається з зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 просила визнати за нею право користування спірною квартирою у зв'язку із прийняттям нею спадщини після смерті ОСОБА_5 та у зв'язку із тим, що ОСОБА_4 не може вважатися єдиним власником спірної квартири.

Проте такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у спірній квартирі за згодою колишнього власника квартири з 1997 року.

Проте,власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Право власності ОСОБА_4 встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2012 року відповідно до якого за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначене рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Отже, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Враховуючи, що на теперішній час власником спірної квартири є ОСОБА_6, а ОСОБА_3 не є і не була членом його сім'ї, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання за нею права користування жилим приміщенням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю, вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_3.

В решті первісний позов залишити без задоволення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 5 березня 2018 року.

Головуючий

Судді