Ухвала

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/30076/13-ц

провадження № 61-2842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_2, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у складі судді Зосименко С. Г. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року у складі суддів Ремезе В. А., Міхеєвої В. Ю., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2009 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Руденко В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації.

Позовну заяву мотивовано тим, що 11 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 378 750 грн зі сплатою 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за договором не виконала, допустила утворення заборгованості у розмірі 403 838 грн 07 коп, а тому позивач просив суд: у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну АДРЕСА_1 загальною площею 68,9 кв. м, житловою площею 42,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та виселення; виселити громадянина, який зареєстрований та проживає у вказаній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у місті Дніпропетровську.

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 11 грудня 2007 року договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, не відповідає вимогам закону і порушує права його малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користування вказаною квартирою.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив визнати іпотечний договір, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 11 грудня 2007 року № DNK0GІ, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, номер за РПВН: НОМЕР_1, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 6202303, недійсним, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкта нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

25 лютого 2015 року рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано іпотечний договір від 11 грудня 2007 року № DNK0GІ, предметом якого є квартира № 1 у корпусі № 3 будинку № 73 на вулиці Янтарній у місті Дніпропетровську, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, недійсним, із виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону відчуження об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 червня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

14 вересня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 11 грудня 2007 року № DNK0GІ у розмірі 403 838 грн 07 коп., яка утворилась станом на 16 лютого 2009 року, звернуто стягнення на належну на праві власності ОСОБА_1 АДРЕСА_1 на вулиці Янтарній у місті Дніпропетровську, шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки, з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною 505 тис. грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 грудня ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року залишено без змін.

29 березня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Індустраільного районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року в частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № DNK0GI, яка станом на 16 лютого 2009 року становить 403 838 грн 07 коп. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 376 626 грн 81 коп., заборгованості із сплати відсотків за користування кредитом - 24 743 грн 89 коп., пені - 2 467 грн 37 коп., звернути стягнення на нерухоме майно, трикімнатну кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - АДРЕСА_1, загальною площею 68,9 кв. м. житловою площею 42,5 кв. м, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаної квартири іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. З отриманням витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Початкову ціну для здійснення продажу предмета іпотеки встановлено на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в місті Дніпропетровську на час продажу квартири.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 3 847 грн 88 коп.

Рішення апеляційного суду мотивне тим, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, а тому іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з умовами договору іпотеки та положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку».

У квітні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року та рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом всупереч положенням статтей 39 Закону України «Про іпотеку» при ухваленні рішення не було зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у грошовому вираженні, чим не враховано правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1935цс15), від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1120цс15), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1561цс15).

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення зазначив про те, що ціна предмета іпотеки визначається згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Зазначене положення закону роз'яснено судам у пункті 42 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Разом з тим у постанові Верхового Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15 зазначено, що визначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статтей 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статтей 38, 39 Закону «Про іпотеку» судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Проте 23 грудня 2015 року Верховний Суд України відійшов від цієї правової позиції і в постанові № 6-1205цс15 зазначив про те, що відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати частині шостій статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Разом з тим Верховний Суд України у постанові від 08 червня 2016 року № 6-1239цс16 повернувся до правової позиції, яка була викладена ним 23 грудня 2015 року у постанові № 6-1205цс15, і зазначив, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статтей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Ухвалюючи зазначені вище судові рішення, Верховний Суд України разом з тим не зазначив про відступлення від раніше прийнятої правової позиції (частина перша статті 360-7 ЦПК у редакції, чинній на час розгляду справи).

Таке ж застосування статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року № 6-1935цс15, на яку в касаційній скарзі посилалася сторона у справі.

Тобто, правові висновки, що викладені в наведених вище постановах Верховного Суду України, мають суперечливий характер.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 235/3619/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Оскільки справа № 235/3619/15-ц передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 202/30076/13-ц.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 202/30076/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації, до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 235/3619/15-ц.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило