АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року

м. Харків

справа № 642/4914/17

провадження № 22-ц/790/1171/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2017 року в складі судді Євтіфієва В.М.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, треті особи - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та просила усунути перешкоди в здійсненні нею права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 12 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Матейченко О.В. за реєстровим номером 2256. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 вересня 2017 року, номер запису про право власності 22281238.

У вказаній квартирі зареєстровані донька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та неповнолітня онука ОСОБА_3

Відповідачі у вказаній квартирі не проживаються з серпня 2008 року, однак наявність їх реєстрації створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю, вона несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не має можливості отримати субсидію.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2017 року в задоволення позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням в межах вимог статті 391 ЦК України, на яку посилається в позові ОСОБА_1, не передбачено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на підстави, викладені в статті 376 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно відмовив у задоволенні позову та помилково не застосував до спірних правовідносин норми статтей 383 та 391 ЦПК України, на які вона посилалася як на правову підставу своїх вимог.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 12 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Матейченко О.В. за реєстровим номером 2256. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 вересня 2017 року, номер запису про право власності 22281238.

В указаній квартирі зареєстровані відповідачі по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 13, 15, 18).

ОСОБА_1 зазначає, що наявність реєстрації відповідачів у квартирі створює перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що статтею 391 ЦК України не передбачає усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення є помилковим, оскільки учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених фактичних обставин, - ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3, є такими, що втратили право користування житлом оскільки більше року у вказаній квартирі не проживали, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_2 добровільно з реєстрації разом зі своєю донькою ОСОБА_3 не знімається.

Посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на норму статті 391 ЦК України, як на право вимоги власника, не виключає застосування статті 405 ЦП України.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

В суді першої інстанції ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, позов визнала та просила усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання їх з донькою такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, про що свідчить її заява від 08 листопада 2017 року.

Зазначила, що у вказаній квартирі вони з донькою не проживають з серпня 2008 року у зв'язку з виїздом за межі України на постійне місце проживання до Королівства Іспанії.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 також просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, апеляційну скаргу визнала повністю (а. с. 35, 76).

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасникам справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільного їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 382, 383, 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді А.І. Овсяннікова

Р.М. Піддубний