Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 666/4730/14-ц

провадження № 61-6959св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

третя особа (відповідач за первісним позовом) - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року у складі судді Рябової О. Д. та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року у складі колегії суддів Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, поділ земельної ділянки в натурі.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що 57/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є майном подружжя та перебуває у спільній сумісній власності його та ОСОБА_5, де їх частки є рівними, а решта 43/100 належить ОСОБА_6

У спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебуває земельна ділянка площею 0,0459 га.

Просив виділити йому у власність 1/2 частину від 57/100 домоволодіння, що є спільною власністю із ОСОБА_5, та поділити земельну ділянку пропорційно часткам у праві власності на нерухоме майно.

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визначення часток у спільному майні подружжя, визнання права власності.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 мотивовані тим, що за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_8 придбали 57/100 частин домоволодіння. Після розірвання шлюбу у 2008 році ОСОБА_4 у будинку не проживає та його не утримує. Оскільки з 2009 року по 2014 рік вона витратила особисті кошти на ремонт та утримання будинку, просила визначити її частку у спільній власності подружжя в розмірі 44/100, а частку

ОСОБА_4 - 13/100.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5,

ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, поділ земельної ділянки в натурі задоволено частково.

Поділено домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 січня 2015 року № 057/2014.

Виділено у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 житловий будинок літ. А, загальною площею 42,1 кв.м, вартістю 46 324 грн, прибудову літ. «а», загальною площею 18,3 кв.м, вартістю 18 074 грн, сарай літ. «Д», вартістю 6 823 грн, сарай літ. «Г», вартістю 5 141 грн, хвіртку № 3, вартістю 728 грн, огорожу № 4, вартістю 2 528 грн, хвіртку № 5, вартістю 1 464 грн, вимощення І, вартістю 2 375 грн, а всього -вартістю 83 457 грн, що складає 32/100 частин.

Виділено у власність ОСОБА_6 житловий будинок літ. «Б», загальною площею 34,1 кв.м, вартістю 52 414 грн, прибудову літ. «б», загальною площею 10,3 кв.м, вартістю 10 680 грн, прибудову літ. «б-1», загальною площею

6,7 кв.м, вартістю 6 883 грн, літню кухню літ. «В», вартістю 98 419 грн, котельню літ. «З», вартістю 5 783 грн, вбиральню літ. «Ж», вартістю 6 501 грн, хвіртку № 2 вартістю 728 грн, а всього - вартістю 181 408 грн, що складає 68/100 частин.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визначення часток у спільному майні подружжя, визнання права власності відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що такий порядок користування спільною частковою власністю установлений співвласниками, а виділити належні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ідеальні частки у домоволодінні як ізольовані квартири у відповідності до норм ДБН неможливо.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги в частині оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ земельної ділянки в натурі між співвласниками, та апеляційне провадження в цій частині закрито.

Рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності, сторонами не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалося.

Предметом апеляційного розгляду було рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року в частині поділу домоволодіння між співвласниками та виділ частки ОСОБА_4 із спільної власності подружжя на нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року в частині виділу у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 32/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 із відповідною частиною господарських споруд змінено та визнано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено 57/100 цього ж домоволодіння у спільну часткову власність, де частки кожного є рівними.

Рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року в частині встановлення ОСОБА_6 68/100 частин домоволодіння змінено та виділено їй частку в розмірі 43/100 частин.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення часток, рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно із статей 364, 370 ЦК України у разі неможливості виділу належної позивачеві частки, залишити це майно у їх спільній частковій власності, де частка ОСОБА_4 становить 57/200 часток від цілого домоволодіння.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

14 липня 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 відповідно до положень статті 364 ЦК України має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

09 листопада 2016 року ОСОБА_5 направлено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7 оскаржується рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

В іншій частині рішення не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Оскаржувані судові рішення в частині відмови про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін, де частка 57/100 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як це встановлено рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 вересня 2012 року.

Решта 43/100 частини належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 29 вересня 2000 року.

Під час розгляду справи сторони визнали той факт, що між співвласниками 57/100 частин загальною вартістю 83 457 грн згідно висновку експертизи від 08 січня 2015 року та 43/100 частин домоволодіння склався порядок користування, за яким ОСОБА_6 користується житловим будинком літ. «Б» із прибудовами літ. «б», «б-1», вбиральня літ. «Ж», хвіртка № 2.

Самовільно зведені літня кухня літ. «В», котельня літ. «З», на підставі рішення Херсонської міської ради від 26 жовтня 2007 року № 658 оформлені за

ОСОБА_6, а тому загальна вартість тієї частини, що перебуває у її відокремленому користуванні, становить 181 408 грн.

Питання щодо зміни розміру часток співвласників у зазначеному домоволодінні жодна із сторін у даній справі не порушувала і позовні вимоги з цього приводу заявлені ними не були. Також сторони погодилися із тим фактом, що частина домоволодіння із ідеальною часткою 43/100 належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 29 вересня 2000 року.

У її фактичному користуванні перебуває житловий будинок літ. «Б» із прибудовами літ. «б», «б-1», вбиральня літ. «Ж», хвіртка № 2, а також приналежні до нього господарські споруди: літня кухня літ. «В», котельня

літ. «З», право власності на які встановлено за ОСОБА_6 рішенням Херсонської міської ради від 26 жовтня 2007 року № 658. Вказані споруди, як визнано сторонами, не є предметом спільної власності позивача та

ОСОБА_5, а тому право на виділ частки із зазначеної частини домоволодіння ОСОБА_4 не заявляв.

Питання щодо можливості виділу частки ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 слід вирішувати, виходячи із розміру ідеальних часток співвласників, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - 57/100, встановлених рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 вересня 2012 року.

У фактичному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебуває житловий будинок літ. «А» загальною площею 42,1 кв.м, прибудова літ. «а», загальною площею 18,3 кв.м, сараї літ. «Д» і «Г», хвіртки № 3, № 5, огорожа № 4, вимощення № І, що відповідає належній їм ідеальній частці 57/100 у спільній власності на домоволодіння.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із неможливості такого виділення відповідно до чинних норм ДБН.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Виходячи із змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України, виділ часток жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Визначальним для виділу частки в домоволодінні, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи виділ частки, повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від

03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13.

Згідно висновку експертизи від 01 березня 2016 року виділити у відокремлену власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дві окремі ізольовані квартири неможливо, однак за умови здійснення перепланування технічно можливий виділ належних кожному із цих співвласників часток без відхилення від їх ідеального розміру, а саме: кожному із них можна виділити по 57/200 частин у домоволодінні відповідно до запропонованого експертизою варіанту. Поділити між ними приміщення у житловому будинку літ. «А» та господарські споруди, які перебувають у їх фактичному користуванні, за погодженням із ОСОБА_6

При запропонованому варіанті поділу передбачається втручання у несущі конструкції житлового будинку. Крім того, експерт роз'яснив, що на стадії розробки ним варіантів виділу частки не можна встановити ризиків можливої руйнації чи пошкодження об'єкту нерухомості внаслідок проведення необхідної реконструкції і перепланування приміщень будинку.

За таких обставин здійснення перепланування можливе лише за умови дотримання вимог статті 152 ЖК України, отримання відповідного дозволу, що дає право на виконання таких робіт.

Обов'язок оформлення таких документів згідно статей 34, 39, 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» покладено на Управління державної архітектурно-будівельної інспекції.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції на виконання обов'язку, покладеного частиною четвертою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), запропоновано сторонам надати відповідні технічні висновки про відповідність перепланування будівельним нормам та правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам і правилам пожежної безпеки.

Як зазначено у висновку експертизи від 01 березня 2016 року та пояснень експерта в судовому засіданні, можливість здійснення перепланування за вказаним варіантом пов'язана із необхідністю розробки проекту реконструкції, які мають бути передбачені технічними умовами зазначеними у нормах

ДБН В.3.2.-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» для збільшення висоти житлових приміщень в будинку на 0,1 метр для приведення до мінімально необхідного розміру 2,5 метра, виконати два окремих вводи газопостачання згідно попередньо розробленого проекту, а також облаштування санвузлу із підведенням незалежних трубопроводів водопостачання та водовідведення, переобладнання існуючої системи електропостачання.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки технічних висновків про відповідність перепланування будівельним нормам та правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам і правилам пожежної безпеки сторони не надали, а дозвіл на проведення реконструкції і перепланування житлового будинку у зв'язку із виділом в натурі частки, належної позивачеві, уповноваженим на це органом не надано.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені представником

ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,- без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують і підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 05 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська