Постанова

Іменем України

15 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 466/8855/15-ц

провадження № 61-2979 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), КурилоВ. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді Глинської Д. Б. від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Приколоти Т. І., Цяцяка Р. П., від 31 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про усунення перешкод у вихованні дитини.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю. У зв'язку з тим, що між ним і відповідачем неодноразово виникали конфлікти з приводу його участі у вихованні сина, відповідач постійно чинить перешкоди йому у спілкуванні з дитиною, він звернувся до Органу опіки та піклування. 24 вересня 2015 року рішенням Органу опіки та піклування йому було встановлено графік участі у вихованні дитини, проте відповідач не виконує його та продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 був змушений звернутись до суду та просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у вихованні дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у вихованні дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено для ОСОБА_3 дні побачень із дитиною - ОСОБА_6, який проживає з матір'ю ОСОБА_4, а саме: перша, третя субота місяця з 15.00 по 17.00 год.; друга, четверта неділя місяця з 10.00 по 12.00 год.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що законом встановлено, що батьки мають рівні права щодо дитини та проживання батька окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини та враховуючи те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, встановив спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з сином.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували аморальну поведінку позивача, зловживання ним спиртних напоїв, його анонімне лікування у Львівському наркологічному диспансері. Також судами не досліджувався факт того, що позивач поїхав до Італії за рахунок спільних сімейних коштів не з метою заробити грошові кошти та привести їх додому, а з метою уникнення від мобілізації до Збройних Сил України для участі в АТО. Крім того, судами не взято до уваги ставлення батька до виконання своїх обов'язків, його психічний стан здоров'я, особисту прихильність дитини до нього. Отже, заявник вважав, що суди дійшли передчасного висновку про визначення способу участі позивача у вихованні дитини.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Шлюб між сторонами рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року розірвано. Дитина постійно проживає з матір'ю.

Встановлено, що батьки не досягли згоди щодо участі батька ОСОБА_3, який проживає окремо від дитини, у її вихованні.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24 вересня 2015 року № 537 встановлено способи участі у вихованні дитини, а саме: днями побачень ОСОБА_3 з сином - ОСОБА_6, який проживає з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, першу, третю суботу місяця з 15.00 по 17.00 год., другу, четверту неділю місяця з 10.00 по 12.00 год. Побачення повинні відбуватися в присутності матері, при умові, що вони не будуть негативно впливати на фізичний та психічний стан дитини. Також побачення можуть відбуватися за домовленістю між батьками в інші дні, не порушуючи фізичний та психічний стан дитини.

Також встановлено, що виконання даного розпорядження порушуються ОСОБА_4, яка створює ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов'язані поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із частинами першою та другою статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що відповідач чинить перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні їхньої спільної дитини, з урахуванням розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24 вересня 2015 року № 537, яким встановлено способи участі у вихованні дитини, дійшли правильного висновку про те, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, а тому обґрунтовано визначив саме такий спосіб участі батька у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська