Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1383/17 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №289/1383/17 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року, ухвалене головуючим-суддею Сіренко Н.С. у м. Радомишлі,

встановив:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»(далі Банк) звернулось з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 13326 грн. 64 коп. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що між ним та ОСОБА_2 05.05.2010 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі, встановленому Договором. У звязку з порушенням відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитним договором, станом на 20.06.2017 утворилась заборгованість у розмірі 13 326 грн. 64 коп., яка складається із: 123 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 8992 грн. 77 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина); 610 грн. 79 коп. (процентна складова).

Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. Посилається на незаконність оскаржуваного рішення, вважає, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. Зазначає, що судом не надано належної правової оцінки щодо часткового виконання ОСОБА_2 обов'язку по сплаті кредитної заборгованості, тобто прийняття ним умов укладеного договору до виконання. Вказує, що розрахунок заборгованості не був вивчений судом належним чином, і всупереч вимогам ЦПК України, даний доказ не був прийнятий судом як належний. Звертає увагу на те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність кредитних правовідносин між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2

Представником позивача підтримані доводи апеляційної скарги. Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не зявилися, відзив на апеляційну скаргу, а також заяв та клопотань не подали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Банком не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами кредитного договору та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Памятки клієнта і ОСОБА_1, щоб у сукупності із Заявою свідчило про укладений у належній формі договір.

Погодитись із такими висновками неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, частини1 статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами частини1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням частини1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що 05 травня 2010 року ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанку», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.6).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними. Також ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в заяві.

Відтак, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 виникли правовідносини внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Із наданих позивачем довідок вбачається, що відповідачу 19 листопада 2013 року було надано кредитну картку за № 583934 з терміном дії до 07/17, тобто до 31 липня 2017 року та цього ж дня встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., який в подальшому 06.11.2014, було знижено до 130,00 грн. (а.с. 132-133).

Факт отримання відповідачем вказаної картки (в тому числі «Універсальна Gold») підтверджується наданими позивачем фото клієнта у відділенні Банку (а.с. 136-139).

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором від 05 травня 2010 року, внаслідок чого станом на 20 червня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 13326, 64 грн., яка включає в себе 123, 085 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 8992, 77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3100, 00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 610, 798 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Крім цього, із вказаного розрахунку заборгованості вбачається користування відповідачем кредитною карткою, що включало в себе як зняття кредитних коштів, так і поповнення картки.

Вказане підтверджується і випискою про рух коштів за вказаним вище картковим рахунком (а.с.134-135 ).

Відтак ОСОБА_2 своїми діями підтвердив наявність між сторонами кредитних правовідносин.

Відповідно до статті 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту; суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань, у тому числі накопичувальним порядком.

З урахуванням того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», разом з тим, не погоджується із розрахованим Банком розміром відсотків за користування кредитом, пені і штрафів з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта (а.с.13 - зворот).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Частиною третьою цієї статті визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Таким чином, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

З 01 вересня 2014 року Банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за договором до 34,80% річних, а з 01 квітня 2015 року - до 43,20% річних.

Оскільки Банком не було доведено суду збільшення процентної ставки у належний спосіб, то позовні вимоги у цій частині підлягають до часткового задоволення, виходячи з процентної ставки 30% річних, яка була узгоджена сторонами при укладанні кредитного договору.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною ним у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17.

Частина 1 та пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачають, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості, пеня в розмірі 3100,00 була нарахована за період, починаючи з 30 листопада 2014 року і по 20 червня 2017 року.

Суд вважає, що відповідно до вказаних положень закону до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, а з врахуванням того, що відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, з позичальника в користь кредитора підлягає стягненню пеня за один рік в розмірі 1200 грн. (розмір пені за один місяць 100 грн. х 12 місяців = 1200грн.).

Відтак, станом на 20 червня 2017 року, з урахуванням процентної ставки за кредитним договором 30,00 % та кількості днів простроченої заборгованості, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 перед Банком складає 1434 грн. 08 коп., з яких: 123,08 грн. - заборгованість за кредитом; 111,00 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1200,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Щодо нарахування позивачем штрафів (фіксована частина, процентна складова) слід враховувати таке.

Зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що неустойка (пеня і штраф) нараховуються за одне і те ж порушення несвоєчасне виконання зобов'язань.

Окрім нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості позивач нарахував також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 610,79 грн. - штраф (процентна складова) за таке ж саме порушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для стягнення штрафів фіксованої частини (500грн.) та процентної складової (610,79 грн.), оскільки діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Щодо застосування строків позовної давності, про що було заявлено клопотання представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, слід зазначити наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п.п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до умов договору, укладеного 05 травня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки.

Встановлено, що кредитною карткою відповідач почав користуватися 19 листопада 2013 року шляхом зняття готівки в банкоматі у м. Радомишлі Житомирської області, що підтверджується дослідженою вище роздруківкою про рух коштів.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, як такий, що прийнятий за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Натомість постанова Верховного Суду України у справі №6-16цс15 стосується договірного підвищення строку позовної давності, а не укладання договору шляхом приєднання позичальника до Умов та правил надання банківських послуг, а тому висновки викладені у вказаній постанові не є такими, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку із ухваленням колегією суддів рішення про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 172,16 грн. (1434,08 грн. х 100 % : 13326,64 грн. = 10,76 %; 1600 грн. х 10,76 % = 172,16 грн.) за подання позовної заяви та 189,37 грн. (1760 грн. х 10,76 % = 189,37 грн.) за подання апеляційної скарги, а всього - 361,53 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користьПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () 1434 грн. 08 коп. заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.05.2010 станом на 20 червня 2017 року, з яких: 123,08 грн. - заборгованість за кредитом; 111,00 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1200,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користьПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 361 грн. 53 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 06 лютого 2018 року.