Справа № 369/7788/16-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/273/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов
Категорія 4 08.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Гуля В.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 і ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Києво-Святошинської районній адміністрації Київської області, садове товариство «Більшовик-2», ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 рокуОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її син ОСОБА_5, після смерті якого Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області було відкрито спадкову справу № 579/2015 щодо майна померлого, що складалося з квартири та автомобіля, на яке позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину. Також позивач вказувала, що після смерті її сина залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 0,0625 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області. Зазначала, що вказана земельна ділянка була придбана її сином та ОСОБА_1 за час перебування їх у шлюбі, а тому вважала, що вказане майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказувала, що 26 липня 2016 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частину даної земельної ділянки площею 0,0125 га, однак нотаріусом їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з підстав відсутності правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку. Зазначала, що спірна земельна ділянка зареєстрована на ім'я ОСОБА_6, а тому отримати правовстановлюючі документи у неї немає можливості.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати земельну ділянку загальною площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, визнати за нею (ОСОБА_2.) право власності в порядку спадкування на 2/5 частки спадщини, що становить 2/10 частки (0,0125 га) земельної ділянки загальною площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області та 2/10 частки побудованого на вказаній вище земельній ділянці садового будинку, з урахуванням 1/5 частки спадщини, від якої відмовився на її користь батько спадкодавця ОСОБА_5

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано земельну ділянку загальною площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини земельної ділянки площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_2 у позові просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 2/10 частини спірної земельної ділянки, однак суд визнав за нею право власності на 2/5 частини вказаного майна, внаслідок чого вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2, чим позбавив відповідачку ОСОБА_1 права на 1/2 частину земельної ділянки, які є спільною сумісною власностю подружжя. Також вказує, що суд першої інстанції проігнорував доводи відповідачки ОСОБА_1 та надані нею докази про те, що спірну земельну ділянку вона придбала за особисті кошти, які у 2012 році їй подарувала на день народження її мати ОСОБА_7, а тому вважає, що спірна земельна ділянка є її особистою приватною власністю та не є спадковим майном.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи 21 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія 1-ТП №026466.

26 жовтня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Києво -Святошинського району Київської області за 65 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БК №353335.

20 листопада 2015 року на підставі заяви дружини померлого - ОСОБА_1, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітній дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області заведена спадкова справа № 579/2015 до майна померлого ОСОБА_5

13 лютого 2016 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області звернулася мати померлого - ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті її сина ОСОБА_5

Того ж дня, 13 лютого 2016 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області подав заяву батько померлого - ОСОБА_5 про відмову від прийняття спадщини після смерті його сина ОСОБА_5 на користь матері спадкодавця - ОСОБА_2

По справі встановлено, що постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від 26 липня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину на 2/5 частки спадщини, що становить 2/10 частки земельної ділянки площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області та 2/10 частки побудованого на вказаній вище земельній ділянці садового будинку, з тих підстав, що не надано документів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на зазначене вище нерухоме майно.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, в силу ст. 60 СК України діє презумпція спільності майна подружжя.

Зазначена презумпція спільності майна подружжя перерозподіляє тягар доказування, визначений ст.ст.12, 81 ЦПК України. Тобто набуте за час спільного проживання майно є майном подружжя, якщо особа, яка не визнає цей факт, доведе протилежне. Отже, саме відповідач має довести, що набуте за час спільного проживання майно, не є майном подружжя. Для позивача цей факт презюмується.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначала, що спірна земельна ділянка була придбана нею за її особисті грошові кошти, які у 2012 року подарувала їй на день народження її мати ОСОБА_7 у сумі 64 980 грн., що були отримані останньою від продажу житлового будинку з господарським спорудами по АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2012 року.

Згідно з ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 2 ст.218 ЦК України встановлено, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки договір дарування грошових коштів укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не у письмовій формі інотаріально не посвідчений, що свідчить про його нікчемність, то він не може вважатися підтвердженням факту, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання спірної земельної ділянки. З наведених підстав покази свідка ОСОБА_9 та пояснення третьої особи у справі ОСОБА_10, не є доказом передання грошових кошів.

Відповідно до положень ст.70 СК України, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, установивши, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та вона не довела, що спірна земельна ділянка придбана за її особисті кошти, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і кожному з них належить по 1/2 частині цього майна.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_1 не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/5 частини спірної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 підлягає зміні з таких підстав.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України).

Частиною 1 ст.1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно зі ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на 2/5 частки спадщини, що становить 2/10 частки (0,0125 га) земельної ділянки загальною площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області та 2/10 частки побудованого на вказаній вище земельній ділянці садового будинку, з урахуванням 1/5 частки спадщини, від якої відмовився на її користь батько спадкодавця ОСОБА_5

Тобто, ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності на 2/10 частини спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції статті на час ухвалення судом рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з витягу із спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5, що після його смерті спадщину прийняли: його мати - ОСОБА_2, його дружина - ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, подавши заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5

Спадкоємець за законом ОСОБА_5 - батько померлого, подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_2

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської області є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і кожному з них за законом належить по 1/2 частині цього майна, а тому після смерті ОСОБА_5 до спадкового майна належить 1/2 частина земельної ділянки.

Оскільки спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є п'ятеро осіб, а саме, мати ОСОБА_2, його батько ОСОБА_5, дружина ОСОБА_1 і неповнолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_3, то кожному із них за законом належить по 1/5 частині від 1/2 частини спадкової земельної ділянки.

Враховуючи, що батько померлого - ОСОБА_5 відмовився від спадщини на користь позивачки ОСОБА_2, тому вона набула право прийняти його 1/5 частину у спадщині, а відтак її частка у спадковому майні становить 2/5 частини спадкової земельної ділянки (1/5+1/5), що складає 2/10 частини всієї земельної ділянки площею 0,0625 га.

За таких обставин, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 2/10 частини земельної ділянки площею 0,0625 га з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у м.Боярка Київської областів порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України наведеного не врахував, належним чином не з'ясував зміст заявлених позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/5 частини всієї земельної ділянки площею 0,0625 гав порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та підлягає зміні на підставі ст.376 ЦПК України у зв'язку з невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/10 частини садового будинку не оскаржується, а тому апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України не перевіряється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2

017 року змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини в такій редакції:

«Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/10 частини земельної ділянки загальною площею 0,0625 га, цільове призначення для колективного садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді