Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 23 лютого 2018 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Чернишової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представники ОСОБА_2, ОСОБА_3С.) до ОСОБА_4 (представник ОСОБА_5М.) про визнання права власності на частку будинку в порядку набувальної давністі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезгаданим позовом, за яким просить у порядку набувальної давністі визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку по вул. Заслонова Костянтина, 33 в м. Запоріжжі.

У позові позивач зазначила, що вона є власником 2/3 частин житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. К. Заслонова, 33.

Вказану частину будинку та земельну ділянку вона отримала як спадкоємець по закону після смерті батька - ОСОБА_6, який помер 10 травня 2016 року.

Відповідач по справі свою 1/3 частину вказаного будинку отримала як спадкоємець по закону після смерті батька ОСОБА_7

Позивач народилась у вказаному будинку, мешкає там постійно та зареєстрована за вказаною вище адресою.

Відповідач по справі у 1981 році вийшла заміж та пішла із вказаного будинку, оселилась вона у чоловіка, де мешкає постійно, однак зареєстрована за адресою спірного будинку. Отже, з 1981 року відповідач по справі у вказаному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує.

Позивач після смерті батька користується відкрито, добросовісно та володіє вказаною 1/3 частиною будинку після смерті батька і по теперішній час, строк відкритого користування та володіння більше ніж 10 років.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали у повному обсязі за вищевказаними підставами, а сторона відповідача заперечила на позов, вказуючи на те, що спірна частина житлового будинку належить їй, а іншого нерухомого майна вона не має.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 часток будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2017 р. за реєстровим № 457; та 2/3 часток земельної ділянки за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2017 р. за № 459, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 Зазначені свідоцтва зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Успадковане позивачем майно належало її батьку ОСОБА_6, який помер 10 травня 2016 р.

Позивач проживає в будинку з народження, її батько з 1981 р. до своєї смерті користувався 1/3 часткою спірного будинку, що належить відповідачу по справі на свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.1984 р. за реєстровим № 31160.

Зазначені обставини підтверджуються показаннями допитаних свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, договорами про надання послуг з газопостачання від 20.01.2011 р., вивезення побутових відходів від 12.07.2013 р., користування електричною енергією від 24.05.2012 р., надання послуг з водопостачання та водовідведення від 5.12.2006 р.

З урахуванням приєднання строку користування спірною частиною будинку батьком позивача ОСОБА_6, просить визнати за нею право власності на 1/3 частку будинку, що належить відповідачу ОСОБА_4, оскільки остання з 1981 р. в будинку не мешкає, належною їй частиною будинку не опікується, покинула належну їй частку будинку.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що разом з братом ОСОБА_11 в 1984 р. вони оформили спадщину після померлих батьків, вона на той час в спірному будинку не мешкала, бо після одруження в 1983 р. переїхала жити до чоловіка. Всі документи на будинок, які буди видані нотаріусом в одному примірнику, зберігались у брата, вони неодноразово обговорювали можливість поділу будинку або викупу братом належної їй частки будинку. В грудні 2008 р. вона разом з братом отримали державні акти про право власності на належні їй частки земельної ділянки, на якій розташований спадковий будинок. Поділ будинку не здійснювався, оскільки ОСОБА_6 постійно зазначав, що після продажу квартири в м. Донецьку його дружиною ОСОБА_3, він викупить належну відповідачу частку будинку та земельної ділянки. Будь-якого іншого нерухомого майна на праві власності відповідач не має, наміру відмовитись або покинути напризволяще частину успадкованого від батьків майна вона не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Правовстановлюючі документі про право власності відповідача на частку нерухомого майна знаходяться у позивача по справі, що встановлено в судовому засіданні. Передати відповідачу належні їй документи представник позивача категорично відмовилась, зазначаючи на можливість отримання відповідачем дублікатів цих документів.

Більш того, як зазначено в позовній заяві та підтверджено сторонами в судовому засіданні, житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33, що належить сторонам-співвласникам на праві спільної часткової власності, в натурі не є розділеним, питання про виділ частки або встановлення порядку користування нерухомим майном сторонами не вирішувалось.

Зважаючи на викладене, судом не встановлена добросовісність володіння позивачем спірним майном.

При цьому, суд враховує й те, що відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.09.2011 року, на якій і розташований житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Заслонова Костянтина, 33, з чого вбачається те, що вона не втрачала інтерес до спірного майна, отже, ніяк не слідує, що вона поводилася пасивно щодо нього.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права та встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем того, що остання заволоділа спірним майном на законних підставах, тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; номер облікової картки платника податків: не відомий)про визнання права власності на частку будинку в порядку набувальної давністі.

Розяснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін