АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/5092/16-ц 22-ц/774/36/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 211/5092/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Гладиш К.І.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Довгинцівсього районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року, яке постановлено суддею Папаригою В.А. у місті ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 18.03.2008 року по 14.02.2011 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. До шлюбу ОСОБА_2 взяла кредит в банку для розвитку свого бізнесу. Оскільки власноруч вона не змогла погасити кредит, відповідачка запропонувала йому надати їй в тимчасове користування (позику) грошові кошти в сумі 123 000 доларів США. 26.06.2008 року ним були перераховані кошти в розмірі 110 000 доларів США, 30.06.2008 року він перерахував на її рахунок ще 13 000 доларів США. Підставою для здійснення вищеназваних банківських операцій було зазначено «ЗАЕМ» (позика). 27.06.2008 року ОСОБА_2 власноруч заповнила розпорядження на кредитний переказ грошових коштів в Україну, в ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». Одночасно ОСОБА_2 разом з переказом заповнила декларацію на отримання коштів, де власноруч зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика). В квітні 2009 року відповідачка повідомила його про бажання розлучитися з ним, в звязку з чим він запропонував повернути їй отримані в позику від нього грошові кошти. Але до теперішнього часу відповідачка борг не повернула, що змушує його звернутися до суду.

Позивач просив у судовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 3 147 570 гривень, що відповідно до курсу національного банку України на час звернення з позовом до суду складає 123 000 доларів США.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було враховано в повній мірі надані докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 саме «ЗАЕМ», як то виписку банку ОСОБА_6, розпорядження на переказ грошових коштів в Україну, яку ОСОБА_2 заповнила власноруч. Крім того відповідач разом з переказом заповнила й декларацію на отримання коштів, де власноруч зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика).

Крім того, вважає, що ОСОБА_1 своєчасно звернувся в суд і посилання відповідача на пропуск позовної давності є необґрунтованим, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідних органів щодо примусового повернення відповідачем коштів взятих в борг, та протягом тривалого часу відповідач запевняла його що поверне гроші, чім вводило його в оману.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з наступних підстав.

Згідно розяснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, всупереч вищевикладеного, виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

Звертаючись з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він надав відповідачці в тимчасове користування (позику) грошові кошти в сумі 123000 доларів США, які відповідач йому не повернула.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено укладення договору позики з ОСОБА_2 та наявності у неї боргового зобовязання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 18.03.2008 року по 14.02.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

В підтвердження своїх позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, в тому числі щодо укладення відповідачем договору позики, позивач ОСОБА_1 надав суду наступні доказі:

- копію посвідчення про здійснення перерахунку 26.06.2008 року на імя ОСОБА_2 на рахунок ВG53BUIN9167 коштів в розмірі 110 000 доларів США та 30.06.2008 року на цей же рахунок 13 000 доларів США. Підставою для здійснення вищеназваних банківських операцій у вказаному посвідченні зазначено «ЗАЕМ» ( позика);

- копії декларації від 26.06.2008 року на отримання коштів, де начебто власноруч ОСОБА_2 зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика) та розпорядження від 27.06.2008 року на кредитний переказ грошових коштів в Україну в ОСОБА_7, заповнених начебто від імені ОСОБА_2 ( а.с. 9, 10, 11);

- копію ордеру переказу грошей в сумі 13000 доларів США в якому заначено отримувачем ОСОБА_2 та рахунок ВG53BUIN9167, поручителем ОСОБА_1, підстава перерахунку «ЗАЕМ» (позика), (а.с. 106-17);

- копію договору про кредит «житла» № 31167/23.06.2008 року укладеного між АО «ОСОБА_8 Борлгарія» АД (банк) та ЖОРО Станков Тодоров (позичальник) на суму 155000 доларів США, в забезпечення якого банком прийнято нерухомість , що знаходиться в м. Варна, вул. Добри Войникова, 11, що належить ОСОБА_3 на підставі нотаріального акту продажу нерухомого майна від 17.02.2005 року ( а.с. 87-105).

Позикові відносини регулюються положеннями Глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вищевикладене узгоджується із правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року,№ 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-1103цс16 від 08 червня 2016 року.

З огляду на вище наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення по справі, ст.ст.12,82 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції,не доведено укладення договору позики з ОСОБА_2 та наявності у неї боргового зобовязання

Відповідно ст. 60 ЦПК України ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення по справі, ст.82 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази, а саме: копія посвідчення про здійснення перерахунку 26.06.2008 року на імя ОСОБА_2 на рахунок ВG53BUIN9167 коштів в розмірі 110 000 доларів США та 30.06.2008 року на цей же рахунок 13 000 доларів США, копія декларації від 26.06.2008 року на отримання коштів, де начебто власноруч ОСОБА_2 зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика) та розпорядження від 27.06.2008 року на кредитний переказ грошових коштів в Україну в ОСОБА_7, заповнених начебто від імені ОСОБА_2 ( а.с. 9, 10, 11), копія ордеру переказу грошей в сумі 13000 доларів США в якому заначено отримувачем ОСОБА_2 та рахунок ВG53BUIN9167, поручителем ОСОБА_1, підстава перерахунку «ЗАЕМ» (позика), (а.с. 106-17), копія договору про кредит «житла» № 31167/23.06.2008 року укладеного між АО «ОСОБА_8 Борлгарія» АД (банк) та ЖОРО Станков Тодоров (позичальник) на суму 155000 доларів США, в забезпечення якого банком прийнято нерухомість, що знаходиться в м. Варна, вул. Добри Войникова, 11, що належить ОСОБА_3 на підставі нотаріального акту продажу нерухомого майна від 17.02.2005 року ( а.с. 87-105), не містять підтвердження того, що рахунок, на який перераховувалися грошові кошти дійсно належить відповідачу ОСОБА_2, що саме вона отримувала вказані в позові грошові кошти, оскільки всі документи надані без зазначення підпису ОСОБА_2 та в перекладі з Болгарської мови. Крім того, позивачем не надано доказів що зазначений у вище вказаних документах «займ» коштів отриманий ОСОБА_2 від ОСОБА_3, та зазначені документи не місять доказів укладення договору позики між сторонами та його умов, а лише констатують факт переведення коштів по рахунку і не містять жодного підтвердження існування саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цивільно-правових відносин, що витікають з договору позики.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, надані позивачем докази не є беззаперечними та такими, що підтверджують факт укладення між сторонами договору позики в порядку Глави 71 ЦК України та умов його укладання, факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 та умов, за яких вона набула обовязок по поверненню грошових коштів.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивач про те, що судом першої інстанції не було враховано в повній мірі надані докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 саме «ЗАЕМ», як то виписку банку ОСОБА_6, розпорядження на переказ грошових коштів в Україну, яку ОСОБА_2 заповнила власноруч. Крім того відповідач разом з переказом заповнила й декларацію на отримання коштів, де власноруч зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика), оскільки судом першої інстанції в повній мірі досліджені докази, надані позивачем. як на підставу задоволення позовних вимог, натомість суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази не є доказами на підтвердження факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики, з наявністю у ОСОБА_2 боргового зобовязання перед ОСОБА_1 по поверненню грошових коштів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Проте, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 березня 2017 року посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: