Справа № 136/882/17
провадження № 2/136/436/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" лютого 2018 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Кривенка Д.Т.

за участю секретаря судових засідань Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

за участі

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову тим, що 21.08.2014 вироком Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки.

Вказаним вироком суду встановлено, що 12.06.2014 о 16:30 годині ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем "АУДІ А-6", державний номерний знак НОМЕР_1, в порушення вимог п. 12.4. - Правил дорожнього руху, рухаючись, з перевищенням максимально допустимої в населених пунктах швидкості по вул. Миру в смт. Турбів Липовецького району Вінницької області, неподалік перехрестя з вул. Водоп'янова, в момент виникнення небезпеки, а саме появи на смузі руху велосипедиста ОСОБА_6, який перетинав проїзну частину дороги, в порушення вимог п. 12.3. та п. 10.1. - Правил дорожнього руху, не вжив заходів щодо зупинки керованого ним транспортного засобу в межах смуги руху, змінивши напрямок руху, не переконавшись в безпечності даного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив наїзд на вказаного велосипедиста, внаслідок чого ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Вона, ОСОБА_2, була визнана представником потерпілого у даному кримінальному провадженні, однак цивільний позов нею при розгляді кримінального провадження не подавався, що стало підставою для звернення до суду в порядку цивільного судочинства, у зв'язку із чим вона просить суд стягнути із відповідача на її, ОСОБА_2, користь у відшкодування матеріальної шкоди 135 483, 45 гривень та у відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином 300 000 гривень, а також судові витрати пов'язані із розглядом справи.

Із змісту письмових заперечень відповідача, останній просить в задоволенні позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що ним вже було частково відшкодовано позивачці завдані матеріальні збитки, що враховано судом при ухваленні обвинувального вироку. Окрім цього, ним було належним чином застраховано цивільно-правову відповідальність у страховій компанії, що давало право позивачеві на отримання страхового відшкодування у визначеному чинним законодавством порядку, чим вона не скористалась. Також вказує, що позивачем не було надано до справи жодних належних та допустимих доказів в підтвердження понесеної нею матеріальної шкоди, оскільки такий розмір харчових продуктів, який вона витратила на проведення поминальних обідів протирічить будь - яким традиціям чи звичаям та дійсним обставинам справи.

20.10.2017 відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, яка мотивована тим, що станом на дату відкриття провадження у справі сплив строк позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 21.08.2014 ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладенням обов'язків, передбачених п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України.

Згідно вироку, 12.06.2014 о 16:30 годині ОСОБА_3, керуючи технічно справним автомобілем "АУДІ А-6", державний номерний знак НОМЕР_1, в порушення вимог п. 12.4. - Правил дорожнього руху, рухаючись, з перевищенням максимально допустимої в населених пунктах швидкості по вул. Миру в смт. Турбів Липовецького району Вінницької області, неподалік перехрестя з вул. Водоп'янова, в момент виникнення небезпеки, а саме появи на смузі руху велосипедиста ОСОБА_6, який перетинав проїзну частину дороги, в порушення вимог п. 12.3. та п. 10.1. - Правил дорожнього руху, не вжив заходів щодо зупинки керованого ним транспортного засобу в межах смуги руху, змінивши напрямок руху, не переконавшись в безпечності даного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху де допустив наїзд на вказаного велосипедиста, внаслідок чого ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Статтею 128 ч.1 КПК України, передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 7 вказаної статті унормовано, що особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Правилами ч.6 ст.82 ЦПК України, передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вказаної норми слідує, що розглядаючи позов, який випливає з кримінального провадження, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що вирок суду про визнання винуватості відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2.ст.286 КК України набрав законної сили 22.09.2014, отож відповідач зобов'язаний нести правові наслідки за вчиненні ним дії.

Судом встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні з розгляду обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не заявлявся.

Позивач, будучи дочкою потерпілого, в підтвердження чому є свідоцтво про народження та її одруження (а.с.14), звернулась до суду із даним позовом 09.06.2017, в якому просить суд стягнути понесені нею витрати на поховання батька, проведення поминальних обрядів та обідів та спорудження надгробного пам'ятника.

Зважаючи на те, що на момент звернення позивача із даним позовом до суду не сплив строк позовної давності за пред'явленими нею вимогами, отож підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача судом не встановлено.

Правилами ст.1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати, тому вимога про стягнення витрат на поховання може пред'являтись як особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв'язку зі смертю годувальника, так і сторонніми потерпілому громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати.

В судовому засіданні представник позивача на запитання представника відповідача не зміг надати пояснення з приводу того, де проводились ритуальні обіди та кількість людей, які були присутні на похованні. Відсутність таких даних позбавляє суд можливості встановити належність наданих позивачем доказів, які б підтверджували понесені позивачем витрати на поховання батька, а також з'ясувати чи не були такі витрати пов'язані з іншими витратами не пов'язаними із похованням, зокрема проведення поминальних обідів (на дев'ять днів, сорок днів та рік), оскільки такі витрати не можуть бути стягнуті із відповідача, так як законом не передбачено обов'язок на їх відшкодування, що визначено Законом України «Про поховання та похоронну справу».

Крім цього, надані позивачем в якості доказів до матеріалів справи платіжні документи (рахунки та накладні видані на ім'я позивача (а.с.24 -28, 30-42, 44-46, 50), товарні чеки (а.с.29, 43, 51) на придбання продуктів харчування) не відповідають за своєю формою доказам, що могли підтвердити понесені позивачем витрати, а накладні на придбання труна, хреста, рушників на хрест та одягу (а.с.16), придбання пам'ятника гранітного «Волна» тумба та комплекту для його установки, квітник у комплекті вартістю 18 500 грн. (а.с. 48) видані на ім'я іншої особи (ОСОБА_7), а у накладних (а.с.47, 49) не зазначено одержувача.

Наразі не визначеність позивача та його представника щодо кількості осіб, які були присутні на ритуальному обіді у день поховання, позбавляє суд можливості з'ясувати розумність та належність понесених позивачем витрат на поховання.

Щодо майнової шкоди в іншій частині, а саме витрат на священника, церковний хор, вінки, витрат на вантажний автомобіль, вартості одежі та речей покійного в момент ДШП позивачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали модливість встановити розмір заподіяної шкоди чи понесених витрат.

Крім цього, як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із вироку Липовецького районного суду від 21.08.2014, обвинувачений ОСОБА_3 частково відшкодував збитки, що суд визнав пом'якшуючою обставиною при призначенні покарання обвинуваченому при ухваленні обвинувального вироку.

Утім в судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити розмір часткового відшкодування обвинуваченим потерпілій, вказавши, що дійсно мало місце відшкодування шкоди у розмірі десь від 5000 до 8 000 гривень. Така невизначеність сторони щодо розміру відшкодованих збитків позбавляє суд можливості встановити дійсний розмір не відшкодованих збитків.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди не підлягають до задоволення, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які у взаємозв'язку були б достатніми для визначення реального розміру понесених позивачем витрат, з урахуванням уже відшкодованих відповідачем сум.

Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'ю.

При вирішенні спору про відшкодування моральних збитків суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

За правилами ч.3 ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди із відповідача на користь позивача, суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач внаслідок загибелі батька, оскільки поза її волевиявленням, виникла довічна втрата близької людини та порушення структури сім'ї, суттєве порушення звичайного, оптимального способу життя, непоправність втрати і неможливість поновлення попереднього становища, ступінь вимушених змін у її життєдіяльності, подолання та пристосування до яких вимагають надлишкових зусиль, отож наявність моральних страждань з приводу втрати близької людини є беззаперечним та доведенню в цій частині не підлягає.

З огляду на викладене, з урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачеві моральних страждань, їх негативних наслідків, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за можливе задовольнити позов частково в цій частині в розмірі 15 000 гривень, оскільки інші обставини, на які позивач посилається у позовній заяві на підтвердження моральної шкоди щодо значного погіршення її стану здоров'я та порушення стосунків із знайомими та близькими людьми позивач та її представник жодним чином не підтвердили належними та допустимими доказами в ході судового розгляду справи.

За таких обставин, суд задовольняє позов частково.

Питання судових витрат суд вирішує, керуючись ст.141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, та Постанови Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.23, 1167, 1187 ЦК України, керуючись ст.141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3, місце проживання: АДРЕСА_1) у відшкодування моральної шкоди 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень.

В решті позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 150 (сто п'ятдесят) гривень, а решту 2 850 (дві тисячі вісімсот п'ятдесят) гривень компенсувати у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.Т. Кривенко