Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 381/4466/15-ц

провадження № 61-2455 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у складі судді Соловей Г. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кулішенка Ю. М., Лащенка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживача, визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, мотивуючи їх тим, що 6 травня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, згідно з яким відповідач як лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно, а саме автобус «Рута 25», 2015 року випуску, колір - апельсин, а також зобов'язався надати послуги з організації, за що передбачено сплату комісії. Позивач здійснив оплату передбаченої договором послуги у сумі 44 тис. грн, але з часу укладення договору і до теперішнього часу відповідач не надав жодних послуг, за які сплачена комісія, та не повідомив про придбання транспортного засобу, а тому позивач направив на ім'я керівника відповідача претензію-вимогу з повідомленням про відмову від договору та проханням повернути сплачені кошти. Проте відповідачем проігноровано цю вимогу і кошти не повернув. Підставою недійсності правочину вважає те, що положення договору є несправедливими стосовно нього та порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, завдають йому як споживачу шкоди. Крім того, указаний договір не посвідчено нотаріально, як того вимагає чинне законодавство, тому цей договір є нікчемним.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним (нікчемним) укладений між сторонами у справі договір та стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в сумі 44 тис. грн.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача послався на те, що укладений між сторонами у справі договір фінансового лізингу відповідає установленій законом письмовій формі згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші цього договору, в якому передбачені всі істотні умови договору, а тому цей договір не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені статтею 215 ЦК України. Крім того, звертає увагу, що в день підписання договору позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також написав заяву на отримання фінансового лізингу, котрий він обрав самостійно. У серпні 2015 року позивач надіслав відповідачу заяву про відмову від договору, на підставі якої цей договір є розірваним із 19 серпня 2015 року. Відповідно до умов договору у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію цього договору поверненню не підлягає. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на які він посилався як на підставу своїх вимог, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено несправедливість умов укладеного договору фінансового лізингу, вказаних у пунктах оспорюваного договору. При цьому суд вважав, що, уклавши зазначений договір та підписавши його, позивач погодився з усіма його умовами. Крім того, суд виходив із того, що позивачем не вказано, у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають йому шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про те, що позивачем не доведено несправедливість умов укладеного договору фінансового лізингу, вказаних у пунктах оспорюваного договору, а уклавши зазначений договір та підписавши його, позивач погодився з усіма його умовами; пзивачем не вказано, у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають йому шкоди. Також апеляційний суд вважав, що місцевий суд правильно не взяв до уваги доводи про несправедливість умов договору, оскільки ці обставини не доведені позивачем.

У березні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що за умовами договору фінансового лізингу розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися, проте формули перерахування непередбачено. Крім того, за змістом цього договору, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 % вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати ці кошти, що фактично є компенсацією за невиконання пункту 8.15 договору. На думку заявника, нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахування з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному часнику відносин право на збільшення платежів і вартості у формально правильній поведінці, проте призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Таким чином, умови договору містять ознаки, які вказують на несправедливість стосовно споживача, оскільки порушють принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачу. Крім того, оспорюваний договір фінансовго лізингу не посвідчений нотаріально відповідно до вимог статей 628, 799, 806 ЦК України, а тому він є нікчемним згідно з частиною першою статті 220 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 1 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від ТОВ «ЛК «Еталон» надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, яку заявник просить відхилити та залишити без змін судові рішення у справі, які, на його думку, є законними, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а наведені у скарзі доводи висновків судів не спростовують. Зокрема, вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. Крім того, зазначає, що не відповідають дійсності доводи касаційної скарги стосовно того, що для здійснення відповідачем діяльності з надання послуг фінансового лізингу потрібна ліцензія. Звертає увагу, що в касаційній скарзі відсутні посилання на належні та допустимі докази, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог і заперечень, та які можуть бути враховані касаційним судом при прийнятті рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що 6 травня 2015 року між ОСОБА_3 (лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу № 002470, відповідно до пункту 1.1 якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно: автобус «Рута 25» (бензин), колір - апельсин, 2015 року випуску, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти це майно та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 договору лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у пункті 5.4 договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Додатком № 1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого авансового платежу (вартість предмета лізингу - 440 тис. грн, відсоток платежів - 50 %, авансовий платіж - 220 тис. грн, щомісячний платіж - 18 333,33 грн, комісія за організацію (10 %) - 44 тис. грн, комісія за передачу (3 %) - 13 200,00 грн).

Додатком № 2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу (вартість предмета лізингу - 440 тис. грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 220 тис. грн, викупна вартість - 6 600 грн, відсоткова ставка -12,5 %, комісія - 5 %, період лізингу (кільк. міс.) - 60, щомісячний платіж - 5 526,89 грн); відвантаження автомобіля після оплати (авансовий платіж - 220 тис. грн, комісія за передачу - 13 200,00 грн).

6 травня 2015 року, тобто в день укладення договору, позивач сплатив на користь відповідача перший лізинговий платіж, який включав у себе комісію за організацію у розмірі 44 тис. грн, що підтверджується квитанцією від 6 травня 2015 року № 0.0.381624506.1.

14 серпня 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію-вимогу (вх. № 1182 від 19 серпня 2015 року), в якій зазначалося про відмову від договору фінансового лізингу від 6 травня 2015 року № 002470 та на підставі якої цей договір розірвано з 19 серпня 2015 року, про що було повідомлено позивача листом від 3 вересня 2015 року за вих. № 1012.

Відповідно до пункту 12.12 договору, у випадку розірвання цього договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 посилається на такі підстави недійсності вищевказаного договору, як несправедливість умов договору, а також недодержання нотаріальної форми договору (а. с. 60-63).

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, ні місцевий, ні апеляційний суд не перевірили належним чином зазначеної позивачем підстави недійсності правочину, як недодержання нотаріальної форми договору, внаслідок чого не визначилися достатньо повно із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, що у свою чергу в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення у справі нового рішення.

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 6 травня 2015 року № 002470 укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимогають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін і, як наслідок, на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалення у справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3, яким стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_3 44 тис. грн, сплачені за нікчемним договором.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом із цим за приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено в повному обсязі, то в порядку частини першої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, а саме: 487 грн 20 коп. - за подання позовної заяви (а. с. 1); 484 грн - за подання апеляційної скарги (а. с. 99); 1 112 грн 64 коп. - за подання касаційної скарги, а всього - 2 083 грн 84 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року скасувати, постановити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 44 тис. грн (сорок чотири тисячі гривень), сплачені за нікчемним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 487 грн 20 коп., за подання апеляційної скарги - 484 грн, за подання касаційної скарги - 1 112 грн 64 коп., а всього стягнути 2 083 грн 84 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик