Номер провадження: 22-ц/785/2069/18
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря - Ярахмедова Є.О.

з участю: представника відповідача та боржника державного підприємства «Спеціальне конструкторське бюро «Молнія» позивача та стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника державного підприємства «Спеціальне конструкторське бюро «Молнія» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2017 року про відмову у задоволенні подання про надання дозволу на примусову реалізацію майна (суддя Плавич І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Спеціальне конструкторське бюро «Молнія» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, з державного підприємства «Спеціальне конструкторське бюро «Молнія» (далі- СКБ «Молнія») на користь позивача суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 148 575 гривень, а на користь держави - судовий збір у розмірі 1 485,75 гривень.

На підставі рішення суду від 11.12.2014 року, 05.03.2015 року видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 04.06.2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 05.03.2015 року про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень.

23.07.2017 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі-держвиконавець ВДВС) звернувся в суд із поданням про надання дозволу на примусову реалізацію майна.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у ВДВС знаходиться виконавчий лист від 05.03.2015 року про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень, а також інші виконавчі листи про стягнення з СКБ «Молнія» на користь фізичних та юридичних осіб, зокрема заробітної плати, на загальну суму 7 981 235,38 гривень. Під час проведення виконавчих дій 27.09.2016 року держвиконавцем ВДВС

складено акт опису й арешту рухомого майна боржника.

Посилаючись на те, що боржник є підприємством, заснованим на державній власності і є учасником державного концерну «Укроборонпром», Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» (далі-Закон 1) встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25%, дія зазначеного Закону 1 не стосується рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закон 2), держвиконавець ВДВС просив надати йому дозвіл на примусову реалізацію майна з метою примусового виконання виконавчого листа про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень, а також інших виконавчих листів про стягнення з СКБ «Молнія» на користь фізичних та юридичних осіб, зокрема заробітної плати, на загальну суму 7 981 235,38 гривень, держивконавець ВДВС просив задовольнити подання.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2017 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі представник СКБ «Молнія» просить ухвалу суду першої інстанції від 28.09.2017 року скасувати і постановити нову ухвалу про задоволення подання, посилаючись на незаконність ухвали і порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга представника СКБ «Молнія» зазначає, що: суд не застосував ст. 3 Закону 1, яка надає право реалізувати майно боржника у разі виконання рішення суду про стягнення заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами; суд не взяв до уваги, що ВДВС здійснює примусове виконання виконавчого листа про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень, а також інших виконавчих листів про стягнення з СКБ «Молнія» на користь фізичних та юридичних осіб, зокрема заробітної плати, на загальну суму 7 981 235,38 гривень.

Позивач і стягувач ОСОБА_2 відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу не подав, у засіданні колегії суддів 15.02.2018 року апеляційну скаргу боржника підтримав.

Представник ВДВС відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу не подав.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні подання про надання дозволу на примусову реалізацію майна виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення такого подання (а.с.79,80).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині.

Разом з тим, подання держвиконавця про надання дозволу на примусову реалізацію майна не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені такі обставини.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, зі СКБ «Молнія» на користь позивача суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 148 575 гривень, а на користь держави - судовий збір у розмірі 1 485,75 гривень (а.с.12,13). На підставі рішення суду від 11.12.2014 року, 05.03.2015 року видано виконавчий лист (а.с.21).

Постановою головного державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 04.06.2015 року

відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 05.03.2015 року про стягнення

з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень (а.с.23).

27.09.2016 року держвиконавцем ВДВС складено акт опису й арешту рухомого майна боржника (а.с.36-39).

23.07.2017 року держвиконавець ВДВС, посилаючись на ст. 18 Закону 2, звернувся в суд із поданням про надання йому дозволу на примусову реалізацію майна СКБ «Молнія» з метою виконання виконавчого листа про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень, а також інших виконавчих листів про стягнення з СКБ «Молнія» на користь фізичних та юридичних осіб, зокрема заробітної плати, на загальну суму 7 981 235,38 гривень (а.с.18-20,49-63).

До подання держвиконавця ВДВС додано перелік технологічної оснастки для переоцінки майна на суму 985 951 без визначення остаточної вартості майна (а.с.43-45).

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у Законі 2, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону 2). Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, а у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (ст. 18 ч.3 п. 10 Закону 2).

За наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення (ст. 33 ч.3 Закону 2). Законом 2 не передбачено право державного виконавця звертатись до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції,із заявою про надання дозволу на примусову реалізацію майна.

Між тим, порядок звернення стягнення на майно боржника визначений Законом, а саме, Законом 2 - ст. ст. 48, 52, 55 Закону 2.

Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації, про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (ст. 48 ч.1 Закону 2).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження (ст. 48 ч.ч.5,6, 52 ч.ч.5,6 Закону 2).

Не допускається звернення стягнення лише на майно, зазначене в Додатку про Перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (ст. 55 Закону 2 і Додаток до Закону 2).

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ст. 56 ч.ч.1,2 Закону 2).

Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч.6 ст. 56 Закону 2) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Порядок реалізації обмежено оборотоздатного майна визначається законодавством (ст. 61 ч.ч.1,2, 4 абз. 2 Закону»). Порядок реалізації обмежено оборотоздатного майна визначається зокрема, Законом 1, яким встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків. При цьому, порядок реалізації майна, визначеного Законом 1, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

29.09.2016 року, наказом Міністерства юстиції України № 2831/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року за № 1301/29431, затверджено Порядок реалізації арештованого майна (далі-Порядок).

Наведене свідчить про те, що чинним законодавством України визначено порядок реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні, зокрема, такий порядок визначений і стосовно обмежено оборотоздатного майна.

Чинним законодавством не передбачено звернення держвиконавця ВДВС до суду із поданням про надання дозволу на примусову реалізацію майна.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення подання держвиконавця ВДВС.

Доводи представника СКБ «Молнія» про те, що: суд першої інстанції не застосував ст. 3 Закону 1, яка надає право реалізувати майно боржника у разі виконання рішення суду про стягнення заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами; суд не взяв до уваги, що ВДВС здійснює примусове виконання виконавчого листа про стягнення з СКБ «Молнія» на користь ОСОБА_2 148 575 гривень, а також інших виконавчих листів про стягнення з СКБ «Молнія» на користь фізичних та юридичних осіб, зокрема заробітної плати, на загальну суму 7 981 235,38 гривень, - не заслуговують на увагу зважаючи на наступне.

Держвиконавець ВДВС, виходячи з вимог Закону 1 і Закону 2, може і повинен здійснити дії з реалізації арештованого майнаборжника - СКБ «Молнія», яке арештовано під час вчинення ним виконавчих дій 27.09.2016 року, про що 27.09.2016 року складено акт опису й арешту майна (а.с.36-39).

Звернення держвиконавця ВДВС із поданням до суду про надання судом дозволу на примусову реалізацію майна не передбачено законодавством.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні подання, зокрема і з підстав того, що суд не може надати згоду на реалізацію майна, оскільки діють положення Закону 1 про мораторій, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням мотивів суду першої інстанції відмови у задоволенні подання у цій частині.

Підставами для зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.3,4, ч. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору, сплачені СКБ «Молнія» за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 600 гривень (а.с.84) відшкодуванню не підлягають.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п.п.3,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника державного підприємства «Спеціальне конструкторське бюро «Молнія» - задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2017 року про відмову у задоволенні подання про надання дозволу на примусову реалізацію майна - змінити, виключивши мотиви відмови у задоволенні подання, а в решті ухвалу суду від 28 вересня 2017 року - залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 22.02.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова