Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 279/2860/16-ц

провадження № 61-249 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, - начальник виробничого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський» Ткачов Олександр Федорович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Лешка С. М. від 01 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Матюшенка І. В., Борисюка Р. М., Галацевича О. М., від 06 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 17 грудня 2013 року ОСОБА_1 обіймав посаду слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування відокремленого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський».

23 квітня 2015 року позивач отримав повістку про призов на строкову військову службу, про що повідомив відповідача. Позивачу було роз'яснено, що він зобов'язаний написати заяву про звільнення у зв'язку із призовом на строкову військову службу.

На підставі наказу начальника виробничого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський» ТкачоваО. Ф. від 24 квітня 2015 року № 107/ос із ОСОБА_4 припинено трудовий договір у зв'язку із призовом на військову службу відповідно до пункту третього статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач зазначав, що його звільнення відбулось із порушенням вимог трудового законодавства України, та, уточнивши позовні вимоги, просив поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 107/ос від 24 квітня 2015 року, поновити його на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування виробничого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський» з 24 квітня 2015 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44 947 грн 10 коп. та витрати на правову допомогу і відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено строк звернення до суду.

Визнано незаконним наказ №107/ос від 24 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування Державного територіального об'єднання «Південно-Західна залізниця» відокремленого підрозділу вагонного депо «Київ-Пасажирський» з 24 квітня 2015 року у зв'язку із призовом на військову службу відповідно до пункту третього статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування Державного територіального об'єднання «Південно-Західна залізниця» відокремленого підрозділу вагонного депо Київ-Пасажирський з 24 квітня 2015 року.

Стягнуто з Державного територіального об'єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 48 434 грн 20 коп. та у відшкодування моральної шкоди - 1 500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше як на один рік, зберігаються місце роботи, посада та їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Звільнення позивача проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від

01 серпня 2016 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зменшено суму, яка підлягає стягненню з 48 343 грн 20 коп. до 44 974 грн 10 коп.; виключено з абзацу четвертого резолютивної частини рішення словосполучення «з 24 квітня 2015 року».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, виходив із того, що поновлюючи ОСОБА_1 на роботі з дня звільнення, судом не враховано положення частини першої статті 235 КЗпП України, у зв'язку із чим судове рішення підлягає зміні шляхом виключення з його резолютивної частини словосполучення «з 24 квітня 2015 року». Крім того, судом не прийнято до уваги положення частини першої статті 11 ЦПК України щодо меж заявлених позовних вимог, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягає зміні шляхом зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 48 343 грн 20 коп. до 44 947 грн 10 коп.

19 вересня 2016 року ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що трудовим законодавством, яке діяло на час звільнення ОСОБА_1, не передбачено збереження місця роботи та середнього заробітку за працівниками, яких призвано на строкову військову службу. Оголошення часткової мобілізації у січні 2015 року стосувалося лише військовозобов'язаних і резервістів, однак не стосувалося призовників строкової військової служби.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу.

Наказом начальника виробничого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський» Ткачовим О.Ф. від 24 квітня 2015 року № 107/ос позивача звільнено з посади слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування виробничого підрозділу вагонне депо станції «Київ-Пасажирський» у зв'язку із призовом на військову службу за пунктом третім частини першої статті

36 КЗпП України.

Частиною п'ятою статті 17 Конституції України гарантовано те, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у редакції Закону № 1682-VII від 16 вересня 2014 року, передбачав підставою припинення трудового договору призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Частинами першою та другою статті 119 КЗпП України, у редакції Закону № 259-VIII від 18 березня 2015 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», у редакції від 15 січня 2015 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Оскільки призов позивача на строкову військову службу проводився 23 квітня 2015 року, то на нього, у відповідності до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», поширювались гарантії та пільги, у тому числі щодо збереження місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. А тому звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Отже, висновки суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д. Д. Луспеник

судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк