Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 344/7069/15-ц

провадження № 61-2315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо»,

представник відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» - Гринь Костянтин Андрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року у складі судді Бабій О. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів Вакарук В. М., Василишин Л. В., Пнівчук О.В., та касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року у складі судді Бабій О. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів Вакарук В. М., Василишин Л. В., Пнівчук О.В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який неодноразово змінювала, до ОСОБА_2, товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (далі - ТзДВ «СК «Кредо») про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2013 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Део-Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілями марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить позивачці, під керуванням ОСОБА_5, та марки «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_3, що спричинило пошкодження всіх транспортних засобів. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільна відповідальність водія транспортного засобу «Део Нексія» була застрахована в ТзДВ «СК Кредо». Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну згідно полісу становить 50 000 грн, франшиза - 500 грн. Згідно звіту про проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту, який замовлено ТДВ «СК «Кредо», становить 31 152 грн 23 коп., однак позивачу було виплачено тільки 25 460 грн 20 коп. страхового відшкодування, без врахування податку на додану вартість та за мінусом 500 грн франшизи. Згідно акту виконаних робіт, наданого ТзОВ «ІФКАР» та квитанції про оплату ремонту, вартість ремонту автомобіля позивача становить 39 211 грн 88 коп.

Просила стягнути з відповідача ТзДВ «СК Кредо» 6 940 грн 68 коп. штрафних санкцій, оскільки суму недоплаченого страхового відшкодування відповідачем сплачено 21 березня 2016 року, з відповідача ОСОБА_2 8 559 грн 65 коп. різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою та 10 000 грн моральної шкоди.

21 квітня 2016 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн франшизи та 243 грн 60 коп. судового збору.

Стягнуто з ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3 452 грн 07 коп., 3 % річних в розмірі 311 грн 09 коп., інфляційні втрати 3 177 грн 52 коп., а всього - 6 940 грн 68 коп. штрафних санкцій за невиконання грошового зобов'язання та 551 грн 50 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 по 650 грн витрат, понесених на правову допомогу з кожного.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що позивачкою не оспорювався розмір страхового відшкодування, визначений страховою компанією, із розміром страхового відшкодування за звітом експерта позивачка погодилась, ліміт страхового відшкодування встановлено в розмірі 50 000 грн. Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з необґрунтованості розміру заподіяної моральної шкоди, та з того, що позивачка не була учасником ДТП. Задовольняючи вимоги про стягнення витрат понесених на правову допомогу, суд посилався на те, що позивачка понесла витрати на правову допомогу в сумі 1 300 грн, що підтверджується квитанцією.

08 червня 2016 року ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що понесені витрати на правову допомогу в сумі 1 300 грн підтверджуються квитанцією, а повноваження представника-адвоката підтверджується договором про надання правової допомоги, ордером, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідченням.

У липні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 8 059 грн 65 коп. та розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн, та постановити в оскаржуваній частині нове рішення, а в іншій частині залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не були належним чином досліджені обставини, що мають істотне значення для справи, рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 8 559 грн 65 коп. та розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн ґрунтуються на припущеннях, є необґрунтованими та упередженим, оскільки було надано перевагу одним доказам над іншими, порушено презумпцію сторін.

У липні 2016 року представник ТзДВ «СК «Кредо» - Гринь К.А. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 6 940 грн 68 коп., витрат на правову допомогу 650 грн та судовий збір в розмірі 551 грн 50 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові до ТзДВ «СК «Кредо» відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не наведено норм права відповідно до задоволених вимог про стягнення 3 % річних в сумі 311 грн 09 коп. та інфляційних втрат в розмірі 3 177 грн 52 коп. Крім того, стягуючи витрати на правову допомогу, суди не застосували норми Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 11 січня 2012 року; пункт 11 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 та статті 12, 56, 84 ЦПК України.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом 1 частиною першою статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявників, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ТзДВ «СК «Кредо» підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 17 грудня 2013 року приблизно о 21 год 20 хв у місті Івано-Франківську ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Део-Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить позивачці, під керуванням ОСОБА_5

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2014 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП (а. с. 14).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ «СК «Кредо», що підтверджено страховим полісом № АС/5916869, в межах ліміту 50 000 грн, франшиза - 500 грн (а. с. 17).

Згідно зі звітом про проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту, який замовлено ТДВ «СК «Кредо», від 24 лютого 2014 року № 16331 вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику транспортного засобу марки «Шкода», становить 31 152 грн 23 коп. (а. с. 18-28).

Як вбачається із виписки по рахунку, позивач отримала страхове відшкодування в розмірі 25 460 грн 20 коп. (а. с. 29).

Встановлено, що сума страхового відшкодування в розмірі 5 192 грн 04 коп. страховою компанією позивачці була доплачена 22 березня 2016 року, що підтверджується копією платіжного доручення, наданого представником страхової компанії в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду попередніх інстанцій про задоволення позову в частині стягнення з ТДВ «СК «Кредо» 3 452 грн 07 коп. - пені, 311 грн 09 коп. - 3 % річних, 3 177 грн 52 коп. - інфляційні втрати, а всього - 6 940 грн 68 коп. штрафних санкцій за невиконання грошового зобов'язання. Та стягнення з відповідача ОСОБА_2 500 грн франшизи згідно Полісу.

Доводи касаційної скарги ТДВ «СК «Кредо» про те, щосудом не наведено норм права відповідно до задоволених вимог про стягнення 3 % річних в сумі 311 грн 09 коп. та інфляційних втрат в розмірі 3 177 грн 52 коп. є безпідставними. Судами при вирішенні справи в зазначеній частині приведені норми матеріального права, що регулюють правовідносини сторін.

Разом з цим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 8 559 грн 65 коп., суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що суд не має права виходити за межі позовних вимог, оскільки позивач самостійно визначила свої вимоги та просить стягнути різницю саме з відповідача ОСОБА_2, а не з страхової компанії.

Однак, з висновками суду повністю погодитися не можливо.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року (справа № 6-927 цс16).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Встановлено, що 11 лютого 2014 року позивачка уклала договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобіля з ТзОВ «ІФКАР» щодо проведення ремонту автомобіля.

Згідно акту виконаних робіт та чеку про оплату робіт, позивачем сплачено за ремонт автомобіля 39 211 грн 88 коп.

Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 8 559 грн 65 коп.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно вирішує про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15)

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не має права відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Тому в суду першої інстанції підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення різниці не було.

Апеляційний суд на вказане увагу не звернув.

Згідно з частини першої статті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із необґрунтованості розміру заподіяної моральної шкоди, та з того, що позивачка не була учасником ДТП.

Проте, з таким висновком погодитися неможливо.

Судами встановлено, що в результаті ДТП був пошкоджений автомобіль позивача, який належить їй на праві власності. Внаслідок його пошкодження вона вимушена була відновлювати його.

Позивач ОСОБА_1 через протиправну поведінку відповідача, зазнала душевних страждань та переживань у зв'язку із пошкодженням власного транспортного засобу.

Тому рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні моральної шкоди підлягають скасуванню, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 5 000 грн, виходячи з принципу справедливості та розумності.

При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правову допомогу суди порушили норми процесуального законодавства.

Частинами першою, другою статті 84 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статею 56 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутніми у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

ОСОБА_7 представляла інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № 3 від 02 вересня 2014 року, до якого додано свідоцтво про право заняття адвокатської діяльністю ОСОБА_7, розрахункова квитанція за надання правової допомоги від 08 травня 2015 року в розмірі 1 300 грн ( а. с. 41).

Згідно наявних у справі журналів судових засідань (а. с. 73, 75, 97, 109, 151, 197) ОСОБА_7 брала участь у справі як представник позивача. Суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_7 як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає стаття 56 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи). Повноваження представника визначаються статтею 44 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи), в той час, коли особа, яка надає правову допомогу, керується частиною другою статті 56 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи).

На зазначені обставини суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що сплачені 1 300 грн є витратами на правову допомогу ОСОБА_1

Пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України.

Таким чином, судові рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду скасовує рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 по 650 грн витрат понесених на правову допомогу, з кожного, і ухвалює нове рішення про відмову в цій частині з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України.

За змістом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки по справі ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, судові витрати, понесені ОСОБА_1 за подання касаційної скарги в розмірі 953 грн 76 коп., які документально підтверджені, підлягають стягненню з ОСОБА_2

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року скасувати в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 8 059 грн 65 коп.; в частині вимог про відшкодування моральної шкоди; в частині вимог стягнення з ОСОБА_2 та товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 по 650 грн витрат понесених на правову допомогу, з кожного, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 8 059 грн 65 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 та товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 по 650 грн витрат, понесених на правову допомогу, з кожного відмовити.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 953 грн 76 коп.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило