Справа № 302/849/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

з участю секретаря :Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року в справі (№302/849/17 суддя Гайдур А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Синевирської сільської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3. Він помер у Російській Федерації проживаючи разом із ним, після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом, яким він усе своє майно, у тому числі будинок АДРЕСА_1, заповів своїм дітям в рівних долях по 1/3 частині : йому, ОСОБА_1, сину ОСОБА_4 та доньці ОСОБА_5.

На даний час двоє із дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складалося із рухомого майна та нерухомості у с.Синевир. Рухоме майно після смерті спадкодавця фактично перейшло у його власність.

Через свою правову необізнаність із законами України він у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся до Міжгірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як весь цей час проживає у Російській Федерації та являється її громадянином. Згідно законодавства РФ (ст.1153 ГК РФ) він вважається таким, що прийняв спадщину на території Росії.

Відповідно до ст.526 ЦК УРСР (який діяв на час відкриття спадщини) - місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме,- місцезнаходження майна або основної його частини.

Зараз він не може подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, так як пропустив строк, встановлений ст.549 ЦК УРСР. Якщо спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини з поважних причин, суд у відповідності до ст.550 ЦК УРСР має право визначити додатковий строк для її подання.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд визначити йому додатковий строк у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його батька ОСОБА_3

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.10.2017 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Зазначав, що на підтвердження того, що він вступив у фактичні спадкові права на території Росії, додав до матеріалів справи випису із по квартирного обліку, так як спадкодавець проживав та був зареєстрований разом із ним, але відповідне свідоцтво не оформлялося. До Українських органів він не звертався, так як мав на руках заповіт батька в якому була вписана і сестра, яка проживала на Україні. Зараз, після смерті сестри, його спадкові права порушуються. А тому для приведення у відповідність вчинених раніше дій до вимог законодавства України, він хоче звернутися до нотаріальної контори із відповідною заявою, так як батьківський будинок залишився у с.Синевир, і після смерті сестри може перейти до чужих людей.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області в судове засідання не з»явився, подав суду заяву від 22.01.2018 року в якій просив розглянути зазначену справу без участі представника сільської ради і вказував на необґрунтованість апеляційної скарги позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 лютого 2001 року помер батько позивача ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом.

Згідно заповіту від 16 березня 2000 року, посвідченого нотаріусом Тюменського нотаріального округу Савушкіною Т.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2218, ОСОБА_3 заповідав усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, у тому числі житловий будинок, що знаходиться за адресою : Україна, АДРЕСА_3, своїм дітям : сину - ОСОБА_4, сину - ОСОБА_1 та доньці - ОСОБА_5, в рівних частках по 1/3 частині кожному (а.с.6-7).

Раніше складений заповіт відмінено повністю.

Враховуючи, що спадщина за померлим ОСОБА_3 відкрилася у 2001 році, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Позивач ОСОБА_3 стверджував, що він спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 прийняв, оскільки батько проживав та був зареєстрований разом із ним за адресою : АДРЕСА_2, на підтвердження чого надав виписку із по квартирної картки (домової книги) (а.с.8). Проте, посилаючись на свою правову необізнаність із законами України, він у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся до Міжгірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому просив суд визначити йому додатковий строк у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його батька ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив із того, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, зокрема, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини. Такі роз'яснення містяться у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», які мають враховуватися загальними судами при розгляді зазначених справ.

Також у цьому Листі роз'яснено, що у випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні.

А тому доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він спадщину за померлим батьком прийняв, але не оформив права на спадщину, також не є підставою для задоволення позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в такому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні.

Також колегія суддів констатує, що на підставі рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини спадкоємець повинен у визначений судом строк звернутися до нотаріальної контори та подати відповідну заяву, - після чого він буде вважатися таким, що прийняв спадщину. А тому, звернувшись до суду із зазначеним позовом, в якому ОСОБА_1 просив визначити йому додатковий строк у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його батька ОСОБА_3, позивач фактично спростовує свої доводи про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_3

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що батьківський будинок, після смерті сестри, яка там проживала, може перейти до чужих людей, внаслідок чого будуть порушені його спадкові права, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи встановлено, що спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 внаслідок пожежі, яка сталася 07 січня 2015 року, повністю згорів, що стверджується актом про пожежу від 07.01.2015 року та довідкою в.о. Синевирського сільського голови від 31.07.2017 року №225. Після пожежі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (сестра позивача), яка проживала у спадковому будинку, переселилася проживати в літню кухню, в якій проживала до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_5, згідно її заповіту від 18.08.2015 року, указану літню кухню успадкувала ОСОБА_10

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2018 року.

Головуюча : Судді :