Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 537/3606/15-ц

провадження № 61-3800 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_6, який був власником житлового будинку АДРЕСА_1. 1/3 частини вказаного житлового будинку належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 липня 1993 року, виданого державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л. І.; інші 2/3 частини цього будинку належали ОСОБА_6 на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 вересня 2013 року. Згідно з указаним рішенням суду за ОСОБА_6 у порядку набувальної давності визнано право власності на 2/3 частини вищевказаного будинку з господарськими будівлями, а саме: житловий будинок літ. «А,а», який складається з кімнат площею 15,6 кв. м та 5 кв. м, сіней площею 4,1 кв. м та кухні площею 12,5 кв. м, загальною площею 37,2 кв. м, житловою площею 20,6 кв. м, вбиральні літ. «Е», погреба літ. «В», колодязя літ. «К», огорожі № 1, що розташовані на земельній ділянці площею 440 кв. м. Хоча ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року і скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 вересня 2013 року на підставі апеляційної скарги ОСОБА_5, проте вона вважає, що ОСОБА_6 залишається власником 1/3 частини вказаного житлового будинку, оскільки свідоцтво про право на спадщину від 26 липня 1993 року ніким не оспорювалося та не скасоване. Жодних дій щодо відчуження 1/3 частини зазначеного житлового будинку ОСОБА_6 не здійснював. У березні 2014 року позивач від імені батька ОСОБА_6 звернулася до Реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на вказаний будинок за ОСОБА_6, і їй стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_2; власником цього житлового будинку на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2013 року № 524/9300/13-ц є ОСОБА_5 30 вересня 2014 року помер її батько ОСОБА_6, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_3. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 24 жовтня 2013 року секретарем Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 207, яким на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 У встановлений шестимісячний строк вона звернулася до державного нотаріуса Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що згідно з рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 4 вересня 2013 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 2/3 частки спадкового будинку. Відповідно до довідки, наданої КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» від 8 листопада 2013 року № 61/1779, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вул. АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_6 (1/3 частки), ОСОБА_10 (1/3 частки), ОСОБА_11 (1/3 частки) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою кременчуцькою державною нотаріальною конторою 26 липня 1993 року за реєстровим № 4671. У свідоцтві про право на спадщину вказано, що житловий будинок вцілому складається з житлового будинку літ. «Аа» житловою площею 20,6 кв. м, вбиральні літ. «Е», погреба літ. «В», колодязя літ. «К», огорожі № 1, 2. Але згідно з технічним паспортом, виданим 21 квітня 2015 року КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», цих будівель немає, житловий будинок літ. «Жж» значиться як незвершене будівництво. Оскільки право власності на 2/3 частки житлового будинку не зареєстровано в установленим законом порядку, а відомості правовстановлюючого документа на 1/3 частки житлового будинку не співпадають із технічним паспортом, що унеможливлює ідентифікацію спадкового майна, то відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Дійсно, після ухвалення Крюківським районний судом м. Кременчука Полтавської області рішення від ІНФОРМАЦІЯ_1 померлий ОСОБА_6, не дочекавшись здійснення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наприкінці листопада 2013 року знищив спірний житловий будинок із господарським будівлями, розпочав самочинне будівництво, яке станом на теперішній час є незавершеним, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 21 квітня 2015 року (інвентаризаційна справа № 2287). 15 липня 2015 року вона звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа - Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на будинок у порядку спадкування. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 жовтня 2015 року провадження у справі за її позовом до Крюківської районної ради м. Кременчука про визнання права власності на будинок у порядку спадкування зупинено до вирішення цивільної справи за її позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Після звернення до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом про визнання права власності на будинок у порядку спадкування їй стало відомо, що відповідно до інформаційної довідки від 6 серпня 2015 року № 41842162 спірний житловий будинок перебуває у власності невідомої їй особи - ОСОБА_4: 1/2 частини - на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2015 року; інша 1/2 частини - на підставі договору купівлі- продажу від 19 лютого 2015 року. У звязку з цим позивач вважає, що ОСОБА_5, усвідомлюючи та знаючи, що він не є власником житлового будинку АДРЕСА_2, із посиланням на рішення Автозаводського районного суду Полтавської області від 21 листопада 2013 року відчужив указаний будинок шляхом його продажу ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, доповнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила визнати недійсними зазначені договори купівлі-продажу та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, який відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 21 квітня 2015 року рахується під літ. «Жж» як незавершене будівництво.

Відповідач ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, зазначивши, що перед придбанням спірного будинку вона його оглядала, та оскільки вона забезпечена іншим житлом, то вирішила в будинку переробити дах, який разом із балками перекриття було знято та завезено плити для перекриття. На теперішній час будинок не добудований.

Відповідач ОСОБА_5 участі у розгляді справи не брав, не надав суду своїх пояснень стосовно заявлених позовних вимог.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що сторонами не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того, що будівництво житлового будинку та прибудови літ. «Ж,ж» загальною площею 121,4 кв. м, житловою площею 43,7 кв. м, було здійснено згідно із законом та не надано доказів про те, ким саме, в який період часу було здійснено вказане будівництво. Натомість суд вважав установленим, що нерухоме майно, яке на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 липня 1993 року державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 4617, перебувало у власності ОСОБА_6, було фактично знищене за життя останнього та на земельній ділянці комунальної власності самочинно побудований житловий будинок літ. «Жж» загальною площею 121,4 кв. м, житловою площею 43,7 кв. м, право власності на який у встановленому законом порядку ОСОБА_6 за життя не набув.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна, ухвалено в цій частині нове рішення, яким витребувано у ОСОБА_4 із незаконного володіння 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що належала померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою кременчуцькою державною нотаріальною конторою 26 липня 1993 року за реєстровим № 4617. В іншій частині зазначених позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що хоча фактично нерухомості, а саме житлового будинку літ. «Аа», вже немає, однак юридично права на нерухоме майно продовжують існувати до внесення відповідних відомостей до реєстру. При цьому право власності на старий об'єкт нерухомості, якого вже фактично немає, існує за наявності нового, але до моменту проведення державної реєстрації на новозбудований об'єкт. Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_6 вправі захищати право на спірний будинок щодо 1/3 його частини та має право звернення з вимогами щодо нього в успадкованій частині. Крім того, оскільки спірний будинок вибув із власності ОСОБА_6 за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2013 року, згідно з яким власником будинку став ОСОБА_5, яке в подальшому 18 квітня 2014 року скасовано апеляційним судом Полтавської області, то зазначений будинок слід вважати таким, що вибув із володіння власника поза його волею.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на вказане рішення апеляційного суду, яке вона просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяву про відмову від касаційної скарги.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено ОСОБА_4 правові наслідки подання заяви про відмову від касаційної скарги, регламентовані статтею 330 ЦПК України 2004 року, та запропоновано подати відповідну нотаріально-посвідчену заяву на підтвердження дійсності намірів відмовитися від касаційної скарги та обізнаності про наслідки такої відмови, передбачені частиною п'ятою статті 330 ЦПК України.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від касаційної скарги на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року, посвідчена 1 листопада 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Доценко А. М., зареєстрована в реєстрі за № 1125.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі змістом статті 330 ЦПК України 2004 року особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення касаційного провадження. Про прийняття відмови від скарги та закриття касаційного провадження суд постановляє ухвалу. Зокрема, частиною п'ятою цієї статті передбачено, що у разі закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги повторне оскарження цих рішень, ухвал цією особою не допускається.

Статтею 398 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження. У разі закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається. Суд касаційної інстанції має право не приймати відмову від скарги або її відкликання з підстав, визначених у частині п'ятій статті 206 цього Кодексу (частини четверта, п'ята, шоста).

Так, згідно з частиною п'ятою статті 206 ЦПК України суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Ураховуючи те, що заяву про відмову від касаційної скарги подано до закінчення касаційного провадження, наявності підстав, передбачених частиною п'ятою статті 206 ЦПК України, не встановлено, то вказана заява підлягає задоволенню, а касаційне провадження - закриттю.

Керуючись статтями 398, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Прийняти відмову ОСОБА_4 від касаційної скарги на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик