Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 539/1616/16-ц

провадження № 61-2487св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Друга Лубенська нотаріальна контора,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року у складі судді Даценко В. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Корнієнка В. І., Бондаревської С. М., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Другої Лубенської державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що вона, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками житлового будинку АДРЕСА_1. Частки власників складають відповідно: 13/50, 17/50, 2/5.

ОСОБА_2 набула свою частину будинку у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 березня 1996 року.

17 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарувала свою частину будинку дочці - ОСОБА_3

Позивач просить визнати цей договір дарування недійсним, оскільки вважає, що він укладений з порушенням норм законодавства. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 червня 2013 року встановлено, що на території вказаного домоволодіння знаходяться об'єкти самочинного будівництва. На думку позивача, такі об'єкти не могли бути відчужені за договором дарування.

Крім того, в 2008 році ОСОБА_2 було дозволено здійснити будівництво нового будинку на вказаній садибі за умови, що відповідач знесе свою частину будинку АДРЕСА_1. Відповідач побудувала новий будинок, однак свою частину будинку так і не знесла, натомість відчужила її за договором дарування.

В діях відповідачів щодо укладання договору дарування позивач вбачає порушення своїх прав, а саме: залишається не знесеною частина старого будинку із самовільними прибудовами; ОСОБА_3 набула у власність майно, яке не було відображено в свідоцтві про право на спадщину матері; позивача, як співвласника будинку, не поставили до відома про укладання договору дарування; ОСОБА_3 вимагає земельного сервітуту для обслуговування своїх самовільних прибудов.

Просить визнати недійсним договір дарування від 17 листопада 2015 року та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права ОСОБА_1 не порушені, оскільки вона проживає в автономній частині будинку на АДРЕСА_1, яка знаходиться на приватизованій нею земельній ділянці. При цьому спір щодо нерухомого майна або земельних ділянок між сторонами відсутній.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми статті 358 ЦК України, та не застосовано частину першу статті 203 ЦК України, оскільки зміст договору суперечить нормам ЦК України, зокрема частині другій статті 376 ЦК України. Крім того, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, позивач заперечувала дійсність оспорюваного договору дарування, який укладався з численними порушеннями закону, отже, просить визнати його недійсним.

28 листопада 2016 року ОСОБА_2 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направила заперечення, в яких просила касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що жодного рішення Лубенської міської ради чи рішення суду на знесення свого майна, приватної власності яке успадкувала від матері чи побудувала власним коштом, не отримувала. На момент дарування 2/5 частини майна в АДРЕСА_1 заборон, обмежень чи арештів не було, тому, скориставшись своїм правом, подарувала вказану частину будинку з відповідною часткою господарських будівель.

01 грудня 2016 року ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направила заперечення, в яких просила касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що ОСОБА_2 скористалася своїм правом подарувала вказану частину будинку з відповідною часткою господарських будівель. Крім того, будинок А 1, прибудова а, А,-1 та Ж знаходяться в доброму стані, ремонту не потребують. Але ОСОБА_3 не має доступу до прибудови а, А-1 будівлі Ж. Тому звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту, оскільки потрібен доступ до вищевказаних приміщень, щоб їх утеплити. ОСОБА_1 під її приміщенням створила склад, сміття, чим порушила її права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 18 вересня 1996 року ОСОБА_2 набула у власність 2/5 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право на спадщину.

Іншими співвласниками вказаного будинку були: ОСОБА_1, якій належали 13/50 частин, та ОСОБА_5, якій належали 17/50 частин будинку.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 27 серпня 2008 року № 253 ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво нового будинку за адресою: АДРЕСА_1. При цьому після завершення будівництва нового будинку, вирішити (за згодою сторін співвласників) питання з належною частиною старого будинку.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 25 лютого 2009 року № 52 співвласниці ОСОБА_5 також дозволено будівництво на території садиби. При цьому частину її старого будинку зобов'язано знести за згодою співвласників разом з деякими господарчими будівлями.

У 2009 році ОСОБА_5 знесла свою частину будинку.

Відповідно до рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року у справі № 1618/3974/12 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 встановлено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 Полтавської області.

17 листопада 2015 року ОСОБА_2 згідно з договором подарувала ОСОБА_3 2/5 частин жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: житлового будинку «А-1» житловою площею 68,2 кв. м, житлової прибудови «А-1», незакінченого будівництва «У», погребу «И», погребу «Ф», вбиральні «Г», літньої кухні «Ж», вбиральні «М», сараю «Н», літнього душу «О», сараю «Ш», сараю «ш1», вимощення «І», огорожі № 1, огорожі № 11, водогону № 12, огорожі № 3, воріт № 4, воріт № 5, огорожі № 9.

Судом встановлено, що в рішенні виконкому Лубенської міської ради від 27 серпня 2008 року № 253 жодним чином не йшлося про знесення частини старого будинку, а лише зобов'язано вирішити питання щодо нього після завершення нового будівництва.

ОСОБА_2 пропонувала позивачу придбати її частину будинку. Цей факт підтверджується копіями листів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту, що на момент укладання угоди на території домогосподарства були об'єкти самовільного будівництва, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 07 травня 2013 року, технічним паспортом на житловий будинок від 24 липня 2015 року, а також інформаційною довідкою БТІ від 24 липня 2015 року.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (статті 89 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що на час укладення оспорюваного позивачем договору жодних обтяжень, заборон щодо дарунку - частини будинку з відповідною часткою господарських будівель, які б перешкоджали дарувальникам відчужити це нерухоме майно, не існувало. Спір щодо нерухомого майна або земельних ділянок між сторонами відсутній. Позивач проживає в автономній частині будинку на АДРЕСА_1, яка знаходиться на приватизованій нею земельній ділянці. Укладеним договором законні права та інтереси позивача не порушені.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що суди не надали належної оцінки доказам по справі. Оцінюючи зібрані по справі докази, суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України, чинною на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, принципу оцінки доказів. На підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи суди проаналізували і оцінили докази, що надані сторонами, привели переконливі мотиви, за якими вони відхилили аргументи позивача і прийняли аргументи відповідачів.

Інші аргументи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило