Справа № 211/3978/16-ц
Провадження № 2/211/91/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 лютого 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним та визнання права особистої приватної власності на майно,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним та визнання права особистої приватної власності на майно, який в ході розгляду справи уточнила, вказавши, що з 02 жовтня 2002 року по 04 серпня 2015 року проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 В травні 2007 року вони вирішили придбати автомобіль та дізнавшись, що ОСОБА_3 продає автомобіль марки «Chevrolet Lacetti» 2005 року випуску шасі № KL1NF486E5K149811 державний номер НОМЕР_1, 16 травня 2007 року зустрілися з ним та досягли домовленості щодо відчуження транспортного засобу шляхом видачі ОСОБА_3 на її імя довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом та запевнив, що після видання довіреності вона матиме всі повноваження власника транспортного засобу. Приватним нотаріусом ОСОБА_6 було посвідчено відповідну довіреність, де вона вирішила включити також ОСОБА_4 За вказаний автомобіль нею було сплачено грошові кошти, що належали їй особисто, після чого вона стала власником автомобіля, а ОСОБА_4 отримав право керування транспортним засобом. Після розірвання між нею та ОСОБА_7 шлюбу, вона звернулася до нього з вимогою повернути автомобіль в її володіння, однак ОСОБА_4 від цього ухиляється, тому єдиним способом захисту її інтересів є визнання довіреності від 16.05.2007 р. удаваним правочином, що вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу транспортного засобу. Вказане майно є її особистою приватною власністю, оскільки набуте за її особисті кошти, а саме кошти від продажу будинку та кошти подаровані її тіткою, тому просить суд визнати односторонній правочин, а саме довіреність від 16.05.2007 р. видану ОСОБА_8 на імя ОСОБА_9 щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом марки «Chevrolet Lacetti» 2005 року випуску, шасі № KL1NF486E5K149811, державний номер НОМЕР_1, синього кольору удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу цього автомобіля та визнати за нею право власності на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti» 2005 року випуску, шасі № KL1NF486E5K149811 державний номер НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, на заявлених вимогах наполягали з підстав, викладених в позові, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Допитана в якості свідка позивач, за її згоди, пояснила, що в 2006 році продала будинок та на ті гроші в 2007 році придбала у ОСОБА_3 за оголошенням в газеті спірний автомобіль. Оскільки у неї на той час не було грошей для укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 у нотаріуса видав на її ім'я генеральну довіреність, в яку вона вписала свого чоловіка ОСОБА_4 Зазначила, що автомобіль придбала за 8000 доларів США і ОСОБА_4 розумів, що дане авто є її власністю. Після розірвання шлюбу через два дні ОСОБА_4 нібито продав даний автомобіль ОСОБА_5, яка є його сестрою. Взагалі вона планувала оформити авто на себе, однак так і не встигла.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав та, будучи допитаним в якості свідка, пояснив суду, що в 2007 році йому зателефонувала ОСОБА_1 та домовилась про зустріч з приводу оголошення про продаж його автомобіля. Вони зустрілись біля готелю "Дружба", домовились про ціну з ОСОБА_1, при цьому її чоловік жодної участі у розмові не приймав. Також вони домовились, що ним буде видана генеральна довіреність, оскільки таким було бажання покупця, т.я. у неї не було грошей на переоформлення автомобіля. Вже у нотаріуса він дізнався, що гроші, які вона віддала за автомобіль, ОСОБА_1 отримала від продажу будинку. Він вважав, що продав автомобіль.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, повідомлялись судом належним чином про час та місце розгляду справи, відзив на позов не надали.

Вислухавши доводи позивача та її представника, пояснення відповідача, допитавши учасників справи в якості свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з такого.

Судом встановлено, що згідно довідки приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_10 від 13.07.2015 р., нею 16 травня 2007 року за реєстровим № 1309 була посвідчена довіреність на розпорядження автомобілем марки «Шевролє лацетті» 2005 року випуску шасі (кузов, рама, коляска) KL1NF486E5K149811, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованим Криворізьким МРЕВ (04) ДАІ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 31.03.2005 року, від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с. 8 копія довідки).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на «Луценко» (а.с. 7 копія свідоцтва про розірвання шлюбу).

За відомостями Територіального сервісного центру № 1243 від 03.05.2017 р., автомобіль марки «Chevrolet Lacetti» 2005 року випуску кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, в період з 31.03.2005 р. по 12.06.2015 р. зареєстрований за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 12.06.2015 р. по 07.02.2017 р. зареєстрований за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 07.02.2017 р. вищезазначений автомобіль знятий з обліку для реалізації та по теперішній час на обліку не перебуває (а.с. 88-92 копія листа з додатками).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст.627 ЦК України).

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірною вольовою дією. Правова ціль, заради якої учасники цивільних відносин вчиняють правочини, є їх підставою, наприклад набуття права власності на майно або користування ним, тощо.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто виходячи з аналізу цивільного законодавства, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, якщо під час розгляду справи буде встановлено, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно зі ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договір доручення опосередковує відносини представництва. Видача довіреності на здійснення певних юридичних дій є одностороннім правочином.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників. Разом з тим, як вбачається із аналізу вищевикладених норм, видача довіреності є одностороннім правочином.

У зв'язку з наведеним, суд відхиляє посилання позивача на те, що між нею та відповідачем було досягнуто згоди на відчуження транспортного засобі та передачі правомочностей власника, оскільки законом не передбачено оформлення передачі права власності шляхом видачі довіреності.

Крім того, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі Порядок), що визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів та згідно п. 1 Порядку є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

Пунктом 8 Порядку передбачено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, однак серед цього переліку відсутня довіреність.

Крім того, вказаним Порядком передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів, а перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Покупець має право і зобов'язаний зареєструвати на себе транспортний засіб на підставі належних документів, які свідчать про перехід права власності.

Довіреність не є юридичним документом, котрий посвідчує перехід права власності, вона слугує лише для представництва особи та містить зміст, обсяг, строк та характер повноважень представника.

Таким чином, для набуття права власності на автомобіль передбачена законом певна процедура оформлення документів на автомобіль.

Також слід зазначити, що за частиною 3 статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, встановивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, суд на підставі положень статей 235, 244, 392 ЦК України, дійшов висновку про те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання довіреності від 16.05.2007 р. удаваним правочином та визнання за позивачкою права власності на спірний автомобіль, оскільки для визнання правочину удаваним необхідно, щоб обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, що в даному випадку не було доведено позивачкою належними та переконливими доказами.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 215, 216, 220, 628, 638, 799, 806 ЦК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.02.2018.

Суддя Д.М.Ніколенко