Справа № 419/2381/17
Провадження № 2/419/74/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Новоайдарський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Мартинюка В. Б.,

за участю: секретаря Московченко О. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 05 листопада 2011 року ОСОБА_2 позичила у нього 5 000,00 (п'ять тисяч) гривень, про що власноруч написала розписку. Не пояснюючи причин, відповідач з моменту видачі розписки жодного разу не розрахувалася з ним. В розписці вказав, що заставою є земельний пай, що належить їй. Земельний пай ОСОБА_2 здала в оренду вже зовсім іншій особі, а тому в позивача немає можливості користуватися земельною ділянкою, під яку ОСОБА_2 позичала гроші.

Своїми діями ОСОБА_2 завдала ОСОБА_4 матеріальну шкоду, що виражається здешевленням грошей, тобто інфляцією. Вся сума, що втрачена внаслідок інфляції протягом не повернення боргу 5 000,00 грн складає 4 055,00 грн. Три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 5 000,00 грн буде складати 1 196,00 грн. Таким чином загальна сума боргу складає 10 251,00 грн, де 5 000.00 грн основного боргу, 4 055,00 грн - інфляційні втрати і 1196,00 грн - 3% річних.

На підставі вищенаведеного, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики в розмірі 5000 грн, інфляційні втрати в розмірі 4055 грн, 3% річних у розмірі 1196 грн та судовий збір у розмірі 640 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, підтримали раніше надані письмові заяви, в яких посилались на необгрунтованість позовних вимог, на відсутність договірних зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та на сплив строків позовної давності, у зв`язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява є необгрунтованою та не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З оглянутого у судовому засіданні оригіналу розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5 000 грн. Проте, дана розписка не містить зобов`язання про їх повернення (а.с.7).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка не містить факту та дати отримання відповідачем грошових коштів та не містить зобов'язання про їх повернення. Також позивачем не визначена одна з необхідних умов договору позики - момент його укладення відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, оскільки в розписці не зазначено час передачі коштів.

Згідно Постанови ВСУ від 13.05.2015 року, зазначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг і містить умови їх повернення. Відповідно до вищевказаної розписки зазначено про займ коштів в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн, але не зазначено, що саме ці кошти передано в борг.

Окрім того, у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволять фальсифікувати зазначені записи (якщо вони не були внесені або дата була внесена цифрами). У написаній розписці вказана лише дата її складання.

Необхідно чітко прописувати прізвище, ім'я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім'я та по батькові. Дана вимога до складання розписки, дотримана частково, а саме в розписці зазначені лише повні прізвища, ім'я та по батькові позичальника і кредитора ( позикодавця). Решта пунктів вимоги до складання розписки не вказані в ній.

Посилання відповідача на сплив строку позовної давності суд вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 2 ст 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що в розписці строк виконання зобов`язання не вказано, а вимогу про повернення боргу позивач пред`явив відповідачу 13.06.2017 р. Тобто, строк позовної давності в даному випадку не закінчився.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено, що розписка про отримання грошових коштів не містить ознак договору позики, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору, на підставі положень ст. 141 ЦПК України також не підлягає до задоволення.

На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В. Б. Мартинюк

Повний текст рішення складено 16 лютого 2018 року.