Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 367/4665/15-ц

провадження № 61-2491 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнецова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_4,

треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Саранюк Л. П. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Лівінського С. В., Данілова О. М., та Гостомельської селищної ради Київської області на ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року, у складі головуючого судді Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із позовом до Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_4, треті особи: КП «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Свої позовні вимоги перший заступник прокурора Київської області обґрунтовував тим, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року ОСОБА_5 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_4

Прокурор вказував, що рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року є незаконним, оскільки цим рішенням у приватну власність передано земельну ділянку за межами населеного пункту селища Гостомель, яка є землями лісогосподарського призначення.

Відповідно до проекту землеустрою, який затверджено оспорюваним рішенням, відведення земельної ділянки передбачене за рахунок земель запасу, однак у період з 1 січня 2009 року по 1 січня 2011 року на території Гостомельської селищної ради згідно з державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалась.

За інформацією комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське ЛПГ») та виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» на момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 19 Київського лісництва.

Погодження на вилучення з постійного користування вказаної спірної ділянки КП «Святошинське ЛПГ» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав.

Отже, Гостомельською селищною радою Київської області прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5 всупереч вимог закону, без дотримання процедури вилучення та зміни її цільового призначення.

Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати недійсними рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га. та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України вказану земельну ділянку.

Відповідач Гостомельська селищна рада позов не визнала та пояснила суду, що позивачем помилково об'єднано позовні вимоги про скасування рішення Гостомельської селищної ради про відведення земельної ділянки та про визнання недійсним державного акта та витребування майна із незаконного володіння в одному провадженні за правилами розгляду цивільних справ із порушенням правил підсудності. Постанова про проведення перевірки від 16 травня 2014 року не є належним доказом отримання інформації, а є лише актом прокурорського реагування, а тому позивачем пропущено строк позовної давності. На адресу Гостомельської селищної ради прокурором міста Ірпеня прокуратури Київської області 6 жовтня 2010 року за № 8802 направлено вимогу про надання оригіналів рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по вулицях Київська і Щорса, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення. 25 жовтня 2010 року оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, були надані для вивчення прокурору міста Ірпеня Київської області та на сьогоднішній день не повернуті. Зазначені обставини свідчать про обізнаність прокурорів прокуратури Київської області про відведені земельні ділянки по вулицях Київська та Щорса в селищі Гостомель, починаючи з лютого 2011 року. Позивач звертається в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вимогою про повернення земельної ділянки у власність держави, як такої, що вибула поза її волею, однак про обставини вибуття такої земельної ділянки позивачеві (прокурору та відповідно державі) було відомо в лютому 2011 року, а отже, трирічний строк позовної давності закінчується в лютому 2014 року, проте позов було заявлено 14 травня 2015 року, тобто із пропущенням встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності. Указ Президента України від 1 травня 2014 року №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» є лише наміром віднесення територій до складу національного парку, однак згідно із вказаним Указом межі самого парку мають бути визначені проектом організації території до кінця 2015 року. Крім того, розширення меж парку згідно із вказаним Указом передбачено за рахунок земель Комунального об'єднання «Київзеленбуд» площею 6462,62 га, а не держави в особі Кабінету Міністрів України. Прокурором не надано доказів зміни цільового призначення земельної ділянки і вилучення її земель лісогосподарського призначення та переведення їх до складу земель житлово-громадської забудови, а саме: не надані рішення органів місцевого самоврядування та державної влади, що стосуються відповідного питання. При вирішенні питання знаходження спірної земельної ділянки в межах селища Гостомель, слід керуватися даними земельного кадастру та матеріалами інвентаризації меж селища Гостомель. Згідно з викопіюванням з бази даних державного земельного кадастру «ПК АС «Ведення чергового кадастрового плану» смт. Гостомель», наданого за підписом ОСОБА_6 у земельному кадастрі спірні території (101 кадастровий квартал) входять до складу селища Гостомель і межують з селищем Коцюбинське. Позивачем не оскаржується договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2010 року, що є підставою набуття права власності на відповідну земельну ділянку відповідачем. Остання відповідно до статей 330, 388 ЦК України є добросовісним набувачем зазначеної земельної ділянки.

Також, не погоджуючись із позовними вимогами прокурора, відповідач ОСОБА_4 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказала, що прокуратурі Київської області про відповідні рішення Гостомельської селищної ради від 2010 року, згідно з якими було відведено земельні ділянки по вулицях Київська та Щорса, стало відомо ще в 2011 році. Згідно з вимогами прокурора міста Ірпеня від 6 жовтня 2010 року за № 8802 щодо надання оригіналів рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по вулицях Київська та Щорса в селищі Гостомель листом від 25 жовтня 2010 року №3813 Гостомельська селищна рада направила відповідні рішення із повним пакетом документів до прокуратури міста Ірпеня, про отримання яких міститься відмітка і підпис представника прокуратури міста Ірпеня Мізерного Т. П. від 25 жовтня 2010 року на супроводжувальному листі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,1500 га, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1500 га, вартістю 167 881 грн 32 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Гостомельською селищною радою Київської області з перевищенням визначених законом повноважень передано ОСОБА_5 у власність спірну земельну ділянку державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту селища Гостомель, без вилучення у постійного землекористувача та з незаконною зміною цільового призначення. Оскільки спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння власника (держави) поза його волею шляхом перевищення повноважень органом місцевого самоврядування, вона підлягає витребуванню з приватної власності ОСОБА_4 та поверненню у власність держави на підставі статті 388 ЦК України.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки прокуратурі Київської області стало відомо про допущені Гостомельською селищною радою Київської області порушення при винесенні оскаржуваного рішення від 21 жовтня 2010 року тільки після Указу Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», за яким його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд», у тому числі кварталу № 19, за рахунок якого відведено спірну земельну ділянку.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року апеляційну скаргу Гостомельської селищної ради Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її Гостомельській селищній раді Київської області, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у встановлений судом строк апелянт не усунув недолік скарги, а саме не сплатив судовий збір.

У липні 2016 року Гостомельською селищною радою Київської області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року, в якій просила скасувати ухвалу суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права. В обґрунтування своєї скарги заявник вказував на те, що на адресу Гостомельської селищної ради Київської області 2 червня 2016 року вхід. № 634 надійшла копія ухвали апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_4 без руху. Отже, суд не мав права визнати апеляційну скаргу Гостомельської селищної ради неподаною та повернути її, оскільки суд помилково направив іншу ухвалу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування вимог своєї скарги зазначила, що в матеріалах справи наявна її заява про застосування строків позовної давності, яка не була розглянута судом першої інстанції. Хибними є висновки суду першої та апеляційної інстанції про те, що спірна земельна ділянка входить до складу меж національного природного парку «Голосіївський» з посиланням суду на відповідну пояснювальну записку та проектні матеріали до Указу. Не обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанції відносно того, що правовідносини між сторонами, тобто Гостомельською селищною радою, ОСОБА_4 та державою в особі Кабінету Міністрів України, виникли саме в 2014 році з моменту прийняття відповідного Указу. Відмова суду апеляційної інстанції у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності є безпідставною. Аналогічної точки зору дійшов і суддя Лівінський С. В. в окремій думці до оскаржуваної ухвали апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року. При здійсненні представництва Кабінету Міністрів України першим заступником прокурора Київської області було порушено вимоги абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою від 9 листопада 2017 року справу за касаційними скаргами Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_4 призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року підлягає скасуванню а справа направленню до апеляційного суду на новий розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Судом установлено, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року ОСОБА_5 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_4

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі -Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України, в редакції, що була чинною на день ухвалення рішень, передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України2004 року).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України2004 року.

Згідно з частиною першої статті 46 ЦПК України2004 року органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Судом установлено, що прокуратурою пред'явлено позов в інтересах Кабінету Міністрів України, який є позивачем у даній справі.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Незважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з 2014 року, пов'язуючи початок відліку цього строку з дня видачі Указу Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський».

Апеляційний суд наведене не врахував, не з'ясував, з якого часу стало відомо про порушення оскаржуваним розпорядженням земельного законодавства саме державі в особі Кабінету Міністрів України, а не прокурору, та у випадку пропущення початку перебігу позовної давності - поважність причин такого пропуску.

Суди першої та апеляційної інстанцій взагалі не надали оцінку доводам Гостомельської селищної ради Київської області про те, що прокуратурі міста Ірпеня ще у 2010 році було відомо про передачу у власність земельних ділянок по вулицях Київська і Щорса, оскільки вона неодноразово зверталася до селищної ради із вимогами про надання документів щодо передачі земель. (т. 1 а. с. 101-106)

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до листа КП «Святошинське ЛПГ» від 21 листопада 2014 року та Указу Президента України від 1 травня 2014 року № 446/204 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» межі національного парку «Голосіївський» змінено шляхом розширення його території на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Також апеляційний суд не дослідив питання, чи розширення території парку передбачено за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», чи за рахунок земель держави в особі Кабінету Міністрів України; не перевірив, у чиєму розпорядженні перебувала спірна земельна ділянка до моменту передачі у приватну власність, чи дійсно КП «Святошинське ЛПГ» було постійним користувачем цієї земельної ділянки та чи передавалась вона державі в особі Кабінету Міністрів України.

Також суд, вирішуючи спір, вважав рішення Гостомельської селищної ради від 21 жовтня 2010 року незаконним з огляду на те, що спірна земельна ділянка перебувала за межами селища Гостомель Київської області, отже, передача цієї земельної ділянки відбулась поза межами повноважень Гостомельської селищної ради.

Однак судом першої й апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року № 566 в межі селища Гостомель село Мостище (територія сучасних вулиць Київська і Щорса). Згідно з рішенням Київської обласної ради трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) Рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом з адміністративними межами селища Гостомель, який входив до складу міста Ірпінь. Вказані рішення не скасовані та є чинними.

Рішенням Гостомельської селищної ради від 21 вересня 2006 року № 159-08-V було затверджено проект генерального плану селища Гостомель, що розроблявся в складі Генерального плану Ірпінського регіону. Відповідно до затвердженої містобудівної документації та згідно з викопіюванням з бази даних державного земельного кадастру «ПК АС «Ведення чергового кадастрового плану» селища Гостомель» території по вулицях Київська та Щорса входять до складу території Гостомельської селищної ради і межують із селищем Коцюбинське.

Крім того, перебування спірної земельної ділянки в межах селища Гостомель підтверджується Перспективним планом формування територій громад Київської області, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 року № 1206-р.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не перевірив, чи знаходиться спірна земельна ділянка в межах населеного пункту селища Гостомель, у чиєму розпорядженні перебуває ця земельна ділянка, чи має право Кабінет Міністрів України розпоряджатися нею.

Отже, фактично апеляційний суд не з'ясував, чи порушені права держави в особі саме Кабінету Міністрів України оспореним рішенням органу місцевого самоврядування та видачею на його підставі державного акта на право власності на цю земельну ділянку, а також її подальшим відчуженням.

Також апеляційний суд не звернув увагу на те, що відведення спірної земельної ділянки у власність було погоджено всіма установами, отримання дозволу яких передбачено законом, проведеною державною експертизою не встановлено порушень законодавства при виготовленні такого проекту землеустрою.

Отже, висновки судів про те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами селища Гостомель Київської області та відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, а, отже, її передано у приватну власність з незаконною зміною цільового призначення, є передчасними.

Наведене свідчить про те, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд належним чином не визначились з характером спірних відносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо визнання апеляційної скарги Гостомельської селищної ради Київської області неподаною та її повернення, суд виходить із наступного.

Судом установлено, що 20 травня 2016 року Гостомельська селищна рада Київської області звернулася через Ірпінський міський суд Київської області із апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу Гостомельської селищної ради Київської області залишено без руху для усунення недоліків скарги, а саме: доплатити судовий збір у розмірі 1578 грн 73 коп.

Отримавши зворотне поштове повідомлення про вручення апелянту ухвали, суд 24 червня 2016 року визнав апеляційну скаргу неподаною та повернув її.

Такий висновок апеляційного суду не може бути підставою для позбавлення відповідача права на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на наступне.

У наданих до касаційної скарги Гостомельської селищної ради Київської області доказів, зокрема завіреної належним чином копії ухвали, вбачається, що суд апеляційної інстанції помилково направив заявнику ухвалу від 26 травня 2016 року про залишення без руху апеляційної скарги іншого апелянта - ОСОБА_4

Таким чином, суд дійшов висновку про незаконність постановленої ухвали апеляційним судом про визнання апеляційної скарги Гостомельської селищної ради Київської області неподаною та її повернення.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що касаційна скарга Гостомельської селищної ради Київської областіпідлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду від 24 червня 2016 року - скасуванню з передачею до суду апеляційної інстанції питання про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням того, що апеляційна скарга Гостомельської селищної ради Київської області була подана на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2016 року, суд вважає за можливе скасувати лише ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, якою залишено без зміни вказане судове рішення, оскільки цією постановою справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Гостомельської селищної ради Київської області.

Керуючисьстаттями 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Гостомельської селищної ради Київської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року скасувати, справу направити до апеляційного суду на новий розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнецов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик