Справа № 463/6200/17
Провадження № 2/463/881/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 лютого 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого - судді Мармаша В.Я.

при секретарі с/з - ОСОБА_1

за участю позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання транзакцій нечинними, зобовязання до вчинення дій, -

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, яким просила визнати транзакції щодо зняття коштів в сумі 10300 грн. з кредитної картки № 558333, відкритої на її імя, нечинними, зобовязавши відповідача повернути на картковий рахунок, відкритий на її імя, грошові кошти в сумі 9902,16 грн. та скасувати нараховані їй відсотки й штрафні санкції за кредитним договором, починаючи з 03.10.2016р. В обґрунтування позовних вимог посилається на факт засудження згідно з вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2017р. ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України у звязку з вчиненням злочину відносно неї, під час якого останнім 03.10.2016р. близько 21.30 год. було викрадено її банківську картку й у період до 21.44 год. протиправно було знято з її рахунку кошти в сумі 10300 грн. Із засудженого вироком суду на її користь стягнуто 9902,16 грн. відшкодування майнової шкоди та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди. Після викрадення її коштів 03.10.2016р. відповідач продовжив нараховувати їй відсотки та штрафні санкції. З підстав, передбачених ст.ст. 203, 614, 617, 1068, 1073 ЦК України, ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління НБУ від 30.04.2010р. № 223, вважає, що оскільки відповідачем не доведено, що позивач своїми діями сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, залишок коштів на рахунку позивача повинен бути відновлений, а відсотки та штрафні санкції за кредитним договором скасовані.

Представник відповідача у відзиві на позов від 22.01.2018р. просив у його задоволенні відмовити, оскільки обраний позивачем спосіб захисту цивільного права шляхом заявлення вимоги про визнання транзакції нечинною законодавством України не передбачений. Твердження позивача, що вона 03.10.2016р. повідомила відповідача про викрадення її картки не відповідає дійсності. Більше того, із показань позивача у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2017р. вбачається, що про зняття коштів з її картки позивач дізналася саме 03.10.2016р. з повідомлення, яке надійшло на телефон, про зняття коштів, а про ПІН-код картки засуджений дізнався під час проведення нею розрахунку за її допомогою. Таким чином, саме вона не вжила заходів для отримання інформації про ПІН-код її картки третіми особами. Крім того, засудженим на користь позивача було добровільно відшкодовано частину коштів, які були у неї викрадено, з врахуванням яких, а також коштів стягнутих на її користь за вироком суду, фактично позивачу до виплати від засудженого належать кошти в сумі 13150 грн., а тому вимога щодо повернення 9902,16 грн. коштів на її рахунок, які вже стягнуті за вироком суду з третьої особи, є безпідставною.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, надали суду пояснення аналогічним викладеним у позовні заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надав суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Позовна заява надійшла до суду 13.12.2017р. Ухвалою суду від 13.12.2017р. відкрито провадження у справі. Всі наявні у справі докази у справі надані сторонами. За клопотанням представника відповідача оглянуто матеріали кримінального провадження № 1-кп/463/136/17.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, 07.02.2013 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Договору надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», у якій зазначено, що він згоден із тим, що ця анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами Банку» складають між позивачем та ним договір про надання банківських послуг. Відповідач на власний розсуд визначився у виборі контрагента та умов договору у вигляді встановленого кредитного ліміту, про що свідчить підпис відповідача із зазначенням про ознайомлення та згоду останнього з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», із зобовязанням відповідача виконувати вимоги останніх, а також регулярно ознайомлюватися з їх зміною на сайті ПАТ КБ «Приватбанк» www.privatbank.ua.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із матеріалів кримінального провадження № 1-кп/463/136/17 вбачається, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2017р. ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України у звязку тим, що він 03.10.2016р. близько 21.30 год. на вул. Дж. Вашингтона, 17А у м. Львові таємно викрав з гаманця ОСОБА_2 її банківську картку № 558333, після чого у період з 21.33 до 21.44 год. заволодів коштами з її рахунку в сумі 10300 грн. При цьому 20.02.2017р. ОСОБА_2 в межах кримінального провадження звернулася до ОСОБА_5 із позовом про відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином, в розмірі 12482,16 грн., що складалася станом 16.02.2017р., крім суми викрадених коштів в розмірі 10300 грн., також із відсотків, які були нараховані банком на суму викрадених коштів в розмірі 1763,16 грн. та комісії банку за цей же період в сумі 419 грн. Цивільний позов в частині відшкодування майнової шкоди вироком суду був задоволений на суму 9902,16 грн., оскільки кошти в сумі 2580 грн. були відшкодовані обвинуваченим в ході судового розгляду.

Також, як було встановлено судом, що стверджується випискою по картковому рахунку позивача від 23.01.2018р., що після 03.10.2016р., коли мало місце викрадення грошових коштів із банківської картки позивача, така нею була перевиготовлена і, починаючи з 21.10.2016р. активно використується по даний час шляхом одержання нових кредитних коштів в межах кредитного ліміту, на яку відповідно до умов договору нараховувались відсотки, а також пеня та штраф. При цьому за весь період після 03.10.2016р. було лише два випадки нарахування пені на загальну сум 200 грн. та один штрафу на суму 50 грн.

Оскільки в межах кримінального провадження на користь позивача із винної особи вже стягнуто кошти, які перевищують розмір викрадених коштів, включають також відсотки й комісію банку, підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання транзакцій щодо зняття коштів в сумі 10300 грн. нечинними, зобовязавши відповідача повернути на її картковий рахунок грошові кошти в сумі 9902,16 грн., скасування частини відсотків (нарахованих до 16.02.2017р. згідно розрахунку позовної заяви у кримінальному провадженні) суд не вбачає. Доводи позивача, що зобовязання з відшкодування їй майнової шкоди, спричиненої злочином, повинно покладатися на банк, є необґрунтованими, оскільки з вироку суду вбачається, що обвинувачений заподіяв майнову шкоду позивачу, і на підставі судового рішення на її користь з ОСОБА_5 стягнута сума збитків. Будь-яких протиправних дій ПАТ КБ «Приватбанк» відносно позивача не встановлено.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо скасування решти відсотків та штрафних санкцій (нарахованих після 16.02.2017р., по яких немає судового рішення) суд виходить із недоведеності цієї позовної вимоги. Жодних доказів на підтвердження нарахування таких саме на викрадені кошти та їх розмір з огляду на систематичне користування позивачем кредитними коштами банку в період після 03.10.2016р., їх відмежування від відсотків та штрафних санкцій, які були нараховані на одержані після цієї дати кредитні кошти, суду не представлено, клопотань про витребування цієї інформації у відповідача чи отримання її шляхом проведення у справі судово-економічної експертизи не заявлялось. За цих обставин суд позбавлений можливості перевірити доводи позивача у цій частині.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи, що ПАТ КБ «Приватбанк» не порушував умов укладеного між сторонами у справі 07.02.2013 р. договору, а всупереч п. 2.1.1.5.10 Умов та правил надання банківських послуг позивач не вжив заходів щодо запобігання втрати (крадіжки) карти та ПІНа, суд прийходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору та, як наслідок, задоволення вимог щодо списання заборгованості, нарахованих відсотків та штрафних санкцій.

Доводи позивача, що суд не врахував, що при здійсненні платіжної операції 03.10.2016р. позивач не використовувала електронний платіжний засіб; банком не встановлено, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що було б підставою для її відповідальності як користувача за проведені платіжні операції, відсутність підстав вважати, що вона не вживала заходів щодо запобігання крадіжки карти та ПІНа, спростовуються наступними обставинами.

Відповідно до п. 2.1.1.5.10 Умов та правил надання банківський послуг клієнт вживає заходів щодо запобігання втрати (крадіжки) карт, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) чи інформації, нанесеної на карту. Згідно Умов та правил надання банківських послуг ПІН (персональний ідентифікаційний номер) - код відомий тільки держателю платіжної карти, і необхідний для його ідентифікації при здійсненні операцій з використанням платіжної карти. Згідно з п. 2.1.1.7.4 Умов та правил надання банківських послуг держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви держателя про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки карти в Стоп-Лист платіжною системою.

Відповідно до п. 9 Розділу VI Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 05.11.2014 р. № 703, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Із показань позивача у кримінальному провадження встановлено, що з гаманця позивача була таємно викрадена банківська картка ПАТ «Приватбанк», а про ПІН-код картки засуджений дізнався під час проведення нею розрахунку за її допомогою. Таким чином, позивач не вжила заходів щодо запобігання втрати (крадіжки) карти та ПІНа. Крім того, кошти з картки позивача були зняті до звернення із заявою про блокування коштів на картрахунку, тому відповідно до п. 2.1.1.7.4 Умов та правил надання банківських послуг держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви держателя про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки карти в Стоп-Лист платіжною системою.

З огляду на вищенаведене, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання транзакцій нечинними, зобовязання до вчинення дій слід відмовити у звязку з його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 626, 627, 651, 1050, 1054, 1166 ЦК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання транзакцій нечинними, зобовязання до вчинення дій відмовити у звязку з безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 353-355, п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мармаш В. Я.