Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 333/7828/14-ц

провадження № 61-784св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Мотор Січ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у складі головуючого судді Стоматова Е. Г. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року у складі суддів: Спас О. В., Воробйової І. А., Полякова О. З.,

в с т а н о в и в :

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 333/7828/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мотор Січ» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, стягнення нарахованих, але невиплачених сум заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2011 року на підставі трудового договору він був прийнятий на роботу до ПАТ «Мотор Січ» у цех № 49 на посаду інженера-програміста.

Протягом 2013 року відповідач змусив його працювати надурочно 285 годин, що є порушенням трудового законодавства. У липні 2014 року ПАТ «Мотор Січ» порушив строки виплати заробітної плати, не виплативши йому аванс за першу половину місяця, що підтверджується випискою з карткового рахунку, отримати кошти було запропоновано лише 25 липня 2014 року.

29 липня 2014 року він подав заяву, в якій просив звільнити його відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору, відповідь на яку не отримав.

08 серпня 2014 року він надіслав поштою повторну заяву, в якій зазначив, що ним було дотримано двотижневий строк на попередження про звільнення, ніякої відповіді йому надано не було, а тому вважає себе звільненим з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України та з 11 серпня 2014 року не буде виходити на роботу.

14 серпня 2014 року відповідач надіслав йому відповідь на заяву про звільнення, в якій повідомив, що заява про звільнення не підлягає розгляду через невідповідність дати написання заяви 28 липня 2014 року із датою її поштового відправлення 29 липня 2014 року. 18 серпня 2014 року товариство надіслало йому відповідь на повторну заяву про звільнення, в якій зазначало, що не вбачає підстав для визнання його звільненим через невідповідність його заяви вимогам чинного законодавства.

Із повідомлення на інформаційному стенді підприємства позивач дізнався, що його було звільнено 11 серпня 2014 року за прогул без поважних причин.

Посилаючись на зазначені вище обставини, просив визнати його звільненим з публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці, вказавши підставою звільнення частину третю статті 38 КЗпП України з формулюванням: «У зв'язку з порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», стягнути на його користь вихідну допомогу в розмірі його тримісячного середнього заробітку, 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заборгованість із нарахованої але невиплаченої при звільненні заробітної плати, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення до дня ухвалення рішення суду.

У листопаді 2014 року ПАТ «Мотор Січ» звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення доплати молодому спеціалісту у розмірі 26 204 грн 16 коп.

Зустрічний позов мотивовано тим, що між товариством та ОСОБА_3 було укладено договір від 15 листопада 2012 року, на підставі якого останнього прийнято на роботу до цеху № 49 інженером-програмістом як молодого спеціаліста та нараховано йому доплату згідно з Положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам». У зв'язку з укладеним договором працівник повинен пропрацювати на підприємстві протягом 3 років, а саме: з 01 листопада 2012 року до 31 жовтня 2015 року.

Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору сторони прийняли на себе певні зобов'язання, а саме: підприємство зобов'язується кожного місяця протягом трьох років нараховувати робітнику доплату у розмірі, передбаченому пунктом 3.1 договору, а працівник зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на нього трудовим договором, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та режиму роботи відповідно до графіка роботи на публічному акціонерному товаристві «Мотор Січ», виконувати вимоги чинного законодавства, стандартів, положень інструкції, колективного договору, програму стажування, відпрацювати на підприємстві до 31 жовтня 2015 року. Крім того, відповідно до пункту 4 договору у випадку звільнення до спливу строку, передбаченого пунктом 2.2.4, з власного бажання або за ініціативою роботодавця за статтями 40, 41 КЗпП України, працівник повинен відшкодувати підприємству у повному обсязі отримані доплати.

Оскільки зобов'язання за договором від 15 листопада 2012 року підприємство виконало у повному обсязі, прийнявши ОСОБА_3 на роботу в якості молодого спеціаліста, та за час роботи виплатило йому доплату в сумі 26 204 грн 16 коп., однак до спливу встановленого у договорі строку, тобто до 31 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 самовільно залишив виробництво і був звільнений на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, публічне акціонерне товариство «Мотор Січ» просило стягнути з нього доплати молодому спеціалісту, як суму основної заборгованості, у розмірі 26 204 грн 16 коп.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 листопада 2014 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3, вказаної у наказі публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п, на «розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі статті 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року».

Зобов'язано публічне акціонерне товариство «Мотор Січ» внести запис у трудову книжку ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення з пункту 4 статті 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) на частину першу статті 38 КЗпП України (звільнити за власним бажанням).

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 929 грн 43 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 521 грн 90 коп., всього 19 451 грн 33 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» доплату молодому спеціалісту, як суму основаної заборгованості, у розмірі 26 204 грн 16 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року в частині зміни формулювання причини звільнення ОСОБА_3, вказаної у наказі ПАТ «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п, на розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року та зобов'язання ПАТ «Мотор Січ» внести запис в трудову книжку ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення з пунктом 4 статті 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) на частину першу статті 38 КЗпП України (звільнити за власним бажанням) та в частині відмови у стягненні вихідної допомоги і моральної шкоди скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ПАТ «Мотор Січ» внести запис в трудову книжку ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення на підставі наказу від 29 серпня 2014 року № 1842/п з пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинення прогулу без поважних причин на частину третю статті 38 КЗпП України про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору.

Стягнуто з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у сумі 6 218 грн 54 коп. та моральну шкоду у сумі 200 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у частині вимог про зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_3, вказаної у наказі ПАТ «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п, на розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі статті 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року та зобов'язання ПАТ «Мотор Січ» внести запис у трудову книжку ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення з пункту 4 статті 40 КЗпП України (вчинення прогулу без поважних причин) на частину першу статті 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням) та в частині відмови у стягненні вихідної допомоги і моральної шкоди скасовано.

У цій частині ухвалено нове рішення, яким зобов'язано ПАТ «Мотор Січ» внести запис у трудову книжку ОСОБА_3 про зміну формулювання звільнення на підставі наказу від 29 серпня 2014 року № 1842/п з пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинення прогулу без поважних причин на частину третю статті 38 КЗпП України про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору.

Стягнуто з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у сумі 6 218 грн 54 коп. та на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. У решті вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В частині стягнення з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_3 заборгованості з заробітної плати у розмірі 5 929 грн 43 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 521 грн 90 коп. та 243 грн 60 коп. судового збору на користь держави рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року залишено без змін.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ «Мотор Січ» до ОСОБА_3 про стягнення доплати молодого спеціаліста, як суми основної заборгованості, в розмірі 26 204 грн 16 коп. відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що районний суд, змінюючи формулювання причини звільнення ОСОБА_3, вказаної у наказі ПАТ «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п на «розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі статті 38 КЗпП України з 11 серпня 2014 року» вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 просив суд визнати його звільненим з ПАТ «Мотор Січ» на підставі частини третю статті 38 КЗпП України з формулюванням «у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зобов'язати відповідача змінити запис в трудовій книжці, вказавши підставою звільнення частину третю статті 38 КЗпП України з формулюванням: «У зв'язку з порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю».

Під час розгляду справи встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_3, обумовлений порушенням строків виплати заробітної плати, порушенням роботодавцем трудового законодавства, строків розрахунку при звільненні, що у сукупності у достатньому обсязі доводить наявність моральних страждань, необхідність прикладення додаткових зусиль для організації свого життя з боку ОСОБА_3, а тому суд дійшов висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Вирішуючи спір в частині зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції з урахуванням мотивів і висновків, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ПАТ «Мотор Січ» не зазначило у відповідності до яких норм КЗпП України ОСОБА_3 має нести відповідальність у повному розмірі пред'явлених вимог, а також не надало суду доказів вини працівника, що виключає його відповідальність за нормами КЗпП України. Застосування норм статей 525, 611, 625 ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини і наслідки порушення зобов'язання, до трудових правовідносин не передбачено чинним трудовим законодавством.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ПАТ «Мотор Січ» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та рішення суду апеляційної інстанції від 05 жовтня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивача було правомірно звільнено з підприємства за прогул без поважних причин, оскільки заява про звільнення була отримана лише 05 серпня 2014 року, в той час як ОСОБА_3 з 11 серпня 2014 року на робочому місці не з'являвся, тобто раніше ніж за два тижні з моменту подання такої заяви. Доказів примушування позивача до надурочних робіт ним не надано, затримка з виплати авансу є незначною.

Також ПАТ «Мотор Січ» зазначає, що на підставі договору від 15 листопада 2012 року № 245/12 між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов'язання. Зазначений договір не оспорено, а тому він є обов'язковим до виконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2018 року справу № 333/7828/14-ц призначено до судового розгляду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 06 серпня 2012 року було прийнято до ПАТ «Мотор Січ» у цех № 49 на посаду інженера по наладці й іспитів, з 01 жовтня 2012 року переведено на посаду інженера-програміста.

Відповідно до договору від 15 листопада 2012 року № 245/12, що укладений між позивачем та відповідачем, ПАТ «Мотор Січ» прийняв на роботу в цех № 49 ОСОБА_3 на посаду інженера-програміста як молодого спеціаліста з нарахуванням та виплатою доплати молодого спеціаліста до основної заробітної плати згідно з положенням «Про порядок нарахування доплат молодим спеціалістам» протягом 3-х років з 01 листопада 2012 року по 31 жовтня 2015 року, а останній, в свою чергу, прийняв на себе зобов'язання відпрацювати на підприємстві до 31 жовтня 2015 року.

28 липня 2014 року ОСОБА_3 подав заяву про звільнення з роботи у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (частина третя статті 38 КЗпП), другий екземпляр якої 29 липня 2014 року відправив на адресу відповідача рекомендованим цінним листом з повідомленням про вручення і описом вкладення.

Причинами звільнення вказував порушення роботодавцем строків виплати авансу за липень 2014 року, а також перевищення граничних норм застосування надурочних робіт у 2013 році.

08 серпня 2014 року подав заяву, в якій підтверджував намір звільнитися з 11 серпня 2014 року з визначених раніше підстав.

Наказом ПАТ «Мотор Січ» від 29 серпня 2014 року № 1842/п ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП з 11 серпня 2014 року. Підставою для звільнення ОСОБА_3 слугувала службова записка начальника цеху від 26 серпня 2014 року, акт відвідування на дому від 21 серпня 2014 року, виписка з протоколу засідання профспілки від 22 серпня 2014 року № 11.

З довідки ПАТ «Мотор Січ» від 08 грудня 2014 року вбачається, що у день звільнення відповідач не провів з ОСОБА_3 повного розрахунку, при звільненні не виплачена нарахована заробітна плата.

За змістом частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом було встановлено відсутність передбачених трудовим законодавством підстав для звільнення працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки неявка позивача на роботу пов'язана із поважними причинами.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що трудовий договір підлягає розірванню на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і працівник має право на отримання вихідної допомоги у відповідності до статті 44 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 тричі подавав до підприємства заяви про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, а відповідач безпідставно, всупереч вимогам трудового законодавства не брав їх до уваги.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічного позову правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 перебував з ПАТ «Мотор Січ» у трудових відносинах і передбачені договором від 15 листопада 2012 року № 245/12 доплати, як молодому спеціалісту, отримував щомісячно до основної заробітної плати, підстав для стягнення з працівника таких сум немає. Нормами КЗпП України не передбачено стягнення власником або уповноваженим ним органом виплачених працівнику сум заробітної плати при розірванні трудових відносин.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року та рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року в його незміненій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат