Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 697/731/16-ц

провадження № 61-606 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Кран» (далі - ТОВ «Кран»)
представник відповідача Хоменко Ольга Миколаївна

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Пальонного В. С., від 29 липня 2016 року,

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кран» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що з 11 червня 2012 року до 31 березня 2015 він працював у ТОВ «Кран» на посаді електромонтера по обслуговуванню електрообладнання вантажопідйомних кранів 6 розряду.

За період, що він працював йому не проводилася індексація заробітної плати, та не виплачено середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи в суді, позивач збільшив та уточнив позовні вимоги, і остаточно просив стягнути на користь ОСОБА_3 із ТОВ «Кран» заборгованість заробітної плати за період роботи з 2012 року по 2015 рік в сумі 650 грн 40 коп., середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 23 510 грн 94 коп., заборгованість по заробітній платі з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року в сумі 669 грн 90 коп., з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року в сумі 1 276 грн 46 коп., з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 1 921 грн 36 коп., а всього на загальну суму 3 867 грн 72 коп.; середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 06 червня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 10 143 грн, за період з 14 серпня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 9 735 грн 66 коп., за період з 19 листопада 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 7 098 грн 52 коп., моральну шкоду в сумі 10 000 грн, судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 3 383 грн 32 коп.

Розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що внаслідок невиплати коштів з урахуванням індексації зарплати позивач безпідставно був позбавлений права на отримання доходів, внаслідок чого був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що завдало йому тривалих душевних хвилювань.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року в складі судді Льон О. М. позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_3 заборгованість з індексації заробітної плати за періоди роботи з 11 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року, 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 650 грн 40 коп., середній заробіток за затримку виплати індексації заробітної плати за період з 31 березня 2015 року до 31 травня 2016 року в сумі 18 212 грн 70 коп., моральної шкоди в сумі 1 000 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що недоплачена індексація заробітної плати сторонами погоджена та не оспорюється у розмірі 650 грн 40 коп. Оскільки судом установлено порушення строків розрахунку із працівником при звільненні, тому суд дійшов висновку про стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 18 212 грн 70 коп. та моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29 липня 2016 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати, зменшивши суму стягнення з 18 212 грн 70 коп. до 1 161 грн 44 коп.; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вина роботодавця в затриманні розрахунку наявна лише за період з 25 березня 2016 року по 14 квітня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права. Не погоджується із розрахунком, відповідно до якого апеляційним судом обчислено суму середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та зазначає, що апеляційним судом порушено вимоги статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційного суду), оскільки відповідач порушив строк на апеляційне оскарження судового рішення.

У листопаді 2016 року ТОВ «Кран» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у якому товариство зазначає, що до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулося в межах строків передбачених законодавством, а також заперечує проти доводів позивача, вказуючи, що розрахунки, які позивачем приведено у касаційній скарзі є необґрунтованими. Просило відхилити касаційну скаргу, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

26 грудня 2017 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами установлено, що позивач з відповідачем знаходився в трудових правовідносинах з 11 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, працював на посаді електромонтера по обслуговуванню електрообладнання вантажопідйомних кранів 6 розряду. Позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін 31 березня 2015 року.

Після звільнення (31 березня 2015 року) між ОСОБА_3 та ТОВ «Кран» неодноразово укладалися строкові трудові договори:

- з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року працював підсобним робітником;

- з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року - підсобним робітником;

- з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року - електромонтером.

19 листопада 2015 року із ОСОБА_3 розірвано трудовий договір за ініціативою роботодавця відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Згідно із частиною 6 статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Індексація заробітної плати проводиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», «Порядку індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (зі змінами та доповненнями).

Сторонами погоджено розмір недоплаченої заробітної плати за період роботи з 11 червня 2012 - 31 березня 2015, 09 квітня 2015 - 05 червня 2015, 15 червня 2015 - 14 серпня 2015, 17 серпня 2015 - 19 листопада 2015 та становить 879 грн 14 коп., яка за мінусом переплати в розмірі 218 грн 84 коп. складає 660 грн 30 коп. Із вказаним розрахунком недоплаченої заробітної плати у зв'язку з непроведенням індексації погодився позивач у суді, у зв'язку з чим уточнив позовні вимоги в подальшому та просив стягнути заборгованість заробітної плати за період роботи з 2012 до 2015 років в сумі 650 грн 40 коп.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення 18 212 грн 70 коп. середнього заробітку за затримку виплати індексації заробітної плати, брав для обчислення період затримки розрахунку з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 року в цілому.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку із 18 212 грн 70 коп. на 1 161 44 коп., вважав, що вина товариства і відповідальність за невиконання норм закону щодо непроведення повного розрахунку при звільненні позивача 31 березня 2015 року наявна в період з 25 березня 2016 року по 14 квітня 2016 року.

Проте погодитися із висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо періоду, за який слід стягувати середній заробіток за затримку виплати заборгованості заробітної плати, а також з порядком обчислення заробітної плати не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати та розміру компенсації при трудових відносинах встановлено Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Суд першої інстанції здійснював відповідний розрахунок, виходячи із розміру заробітної позивача за два місяці до звільнення, а саме за лютий-березень 2015 року (1 225 грн 69 коп та 2 030 грн 92 коп відповідно).

Проте з обчисленням середньомісячного заробітку не можна погодитися. Позивач працював по 31 березня 2015 року, два повних місяця, які передують звільненню, тобто січень-лютий 2015 року. Відомості про заробітну плату за зазначений період в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи.

У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-39цс11 роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Зазначене не було враховано апеляційним судом та зроблено передчасний висновок про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку з 01 квітня 2015 року по 23 березня 2016 року.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Постановою Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 роз'ясненоправо суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим, при розгляді даної справи необхідно врахувати і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У відповідності до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У відповідності до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущено тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з'ясувати, чи порушено право, за захистом якого особа звернулася до суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 29 липня 2016 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкодинаправити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик