Справа № 363/1152/17 Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/257/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко
Категорія 6 20.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого суддіБерезовенко Р.В.,
суддів:Олійника В.І., Сержанюка А.С.,
за участю секретаряШуляка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації та визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року до місцевого суду звернувся заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради з позовною заявою до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації та визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що Києво - Святошинською місцевою прокуратурою за результатами розгляду звернення ОСОБА_7 встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14.10.2009 року: затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «БУДЕКСІМ 2007»; передано безоплатно у власність земельні ділянки двом громадянам України загальною площею 1,9151 га з них: сіножаті (гр. 11) - 1,9151 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту згідно з додатком.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2 та державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_4

Також, на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №1585 від 14.10.2009 року ОСОБА_6 отримав державний акт серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 та державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 та державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_8

Згідно кадастрових планів земельних ділянок та ортофотопланів з відображенням спірних земельних ділянок та 25 метрової прибережної захисної смуги, виготовлених ТОВ «Регіональний центр розвитку» встановлено, що земельні ділянки з кадастровими № НОМЕР_6, НОМЕР_9, НОМЕР_4 № НОМЕР_2, частково знаходяться в прибережній захисній смузі водойми утвореній у праруслі (староріччі) річки Десна.

Таким чином, встановлено, що вказані вище земельні ділянки передані у власність громадян за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства.

На підставі викладеного, просили суд визнати незаконними та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14.10.2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність двом громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області»; визнати недійсними державні акти: серії НОМЕР_10 виданий ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим НОМЕР_9, вартістю 12 196, 61 грн. та скасувати його державну реєстрацію; серії НОМЕР_11 виданий ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства виданий ОСОБА_5 з кадастровим № НОМЕР_6, вартістю 4 824, 30 грн. та скасувати його державну реєстрацію; серії НОМЕР_12 виданий ОСОБА_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га для ведення особистого селянського господарства виданий ОСОБА_6 з кадастровим НОМЕР_4, вартістю 25 579, 32 грн. та скасувати його державну реєстрацію; серії НОМЕР_13 виданий ОСОБА_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства виданий ОСОБА_6 з кадастровим № НОМЕР_2, вартістю 16 355, 93 грн. та скасувати його державну реєстрацію; та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в задоволені позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації та визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури задовольнити в повному обсязі.

При цьому зазначає, що ними не пропущено строк позовної давності, оскільки відлік строку позовної давності починається з моменту системного аналізу інформації уповноважених органів та за результатами розгляду звернення ОСОБА_7 за викладеними фактами у зазначеному зверненні, що надійшло до прокуратури 02.12.2016 року, а тому з цього часу необхідно обчислювати строк позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 1585 від 14.10.2009 року: затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «БУДЕКСІМ 2007»; передано безоплатно у власність земельні ділянки двом громадянам України загальною площею 1,9151 га з них: сіножаті (гр. 11) - 1,9151 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту згідно з додатком (а.с. 6).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,5116 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2 та державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,8001 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_4 (а.с. 9-10).

Також, на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №1585 від 14.10.2009 року ОСОБА_6 отримав державний акт серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га, для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 та державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,1509 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 та державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,3815 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_9 (а.с. 7-8).

Згідно кадастрових планів земельних ділянок та ортофотопланів з відображенням спірних земельних ділянок та 25 метрової прибережної захисної смуги, виготовлених ТОВ «Регіональний центр розвитку» встановлено, що земельні ділянки з кадастровими № НОМЕР_6, НОМЕР_9, НОМЕР_4 № НОМЕР_2, частково знаходиться в прибережній захисній смузі водойми утвореній у праруслі (староріччі) річки Десна (а.с. 11-14).

Згідно зі ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.

За змістом ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу Українидо земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК Українидо земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009) до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як випливає зі змістуст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу Українипередбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу Україниу частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннямист. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60 - 62 ЗК України та ст.ст.1,88 - 90 ВК України.

Так, згідно зіст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно дост. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно із п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженогонаказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 за № 1470/10069 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст.50-54 Закону України "Про землеустрій".

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що усупереч вказаних вимог земельного та водного законодавства України вказані вище земельні ділянки, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги, загальною площею 0,333 га. передані у власність громадян за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок порушено порядок зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови місцевої державної адміністрації видаються на виконання законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно вимог ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов»язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до вимог ст.ст.123, 125, 126 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійними державні акти грунтуються на законі, оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави на підставі розпорядження, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства.

Проте, незважаючи на доведеність і обгрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції, на думку колегії суддів в їх задоволенні правомірно відмовив за пропуском строків позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідачами було заявлено про застосовання строку позовної давності, в обґрунтування заяв зазначили, що позовна давність, в межах якої був можливий захист порушеного права за вимогами, які були заявлені прокурором у позові, сплила, оскільки Новосілківська сільська рада Вишгородського району Київської області довідалася та відповідно до закону повинна була бути обізнаною про порушення свого права з моменту прийняття Вишгородською районною радою Київської області рішення від 27.09.2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо встановлення (корегування) та зміни межі с.Новосілки".

Крім того, як видно з матеріалів справи позивачу в інтересах якого заявлено позов - Новосілківській сільській раді ще у 2008 році було відомо про передачу спірних земельних ділянок відповідачам, оскільки саме нею ( з метою передачі земельних ділянок відповідачам) проводилася інвентаризація даних земель, про що була видана довідка від 25 грудня 2008 року за підписом Новосілківського сільського голови М.П.Стукач.

Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок.

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов"язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор із даною позовною заявою звернувся до суду за захистом прав держави в особі Новосілківської сільської ради про визнання незаконними та скасування розпорядження лише у березні 2017 року.

Разом з тим, вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірними землями, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади в інтересах якого заявлено позов, а не прокурор.

Отже, оскільки судом першої інстанції було безспірно встановлено, що державному органу - Новосілківській сільській раді, в інтересах якої прокурором заявлено позов було і могло бути відомо про порушення її права ще в грудні 2008 року при інвентаризації спірних земель для передачі у власність відповідачам та вподальшому з моменту прийняття Вишгородською районною радою Київської області рішення від 27.09.2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо встановлення (корегування) та зміни межі с.Новосілки", висновки суду про те, що позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради не підлягають задоволенню через сплив строку позовної давності є цілком доведеними та обгрунтованими.

Що ж стосується доводів прокурора про те, що Новосілківській сільській раді про порушення її права стало відомо лише у 2016 році після звернення ОСОБА_7 і проведення відповідної перевірки, а до цього не могло бути відомо, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки суперечать встановленим по справі обставинам, не грунтуються на належних та допустимих доказах і не спростовують висновків суду, викладених у рішенні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.І. Олійник

А.С. Сержанюк