ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/880/18
Р І Ш Е Н Н Я
"12" лютого 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Комаревцевої Л.В.
з секретарем- Гаврилюк О.В.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника відповідача Гай А.І.
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив що з 19.06.2017 року працював на посаді начальника юридичного відділу Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника» (далі - УФК), відповідно до наказу №02/06-к.
Разом з тим з 30.11.2017 року позивач перебував під наглядом лікаря, про що повідомив керівництво УФК 03.12.2017 року смс-повідомленням з мобільного телефону.
05.12.2017 позивач вийшов на своє робоче місце, але його не допустили до роботи співробітники відповідача, повідомивши позивачу, про те, що його звільнено згідно наказу №2/11-к від 30.11.2017.
Вказані дії відповідача позивач вважає такими, що порушують його права, на підставі чого просив суд скасувати наказ УФК №2/11-к від 30.11.2017 року; поновити позивача на посаді начальника юридичного відділу Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника», стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за жовтень-листопад 2017 року у сумі 5232,50 грн., стягнути з відповідача компенсацію за вимушений прогул починаючи з 01.12.2017 у сумі 2616,25 грн., постановити ухвалу, якою визнати дії членів правління УФК, щодо звільнення позивача, незаконними та направити відповідне подання до правоохоронних органів.
В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги уповному обсязі.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та надав до суду письмовій відзив на позов.
Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.
Записами в трудовій книжці ОСОБА_1 підтверджується, що він був прийнятий на роботу до УФК з 19.06.2017 року на посаду начальника юридичного ввіділу.
Наказом №2/11-к від 30.11.2017 року ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади на підставі п.2 п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Підставою даного звільнення стало те що: ОСОБА_1 з початку жовтня 2017 року усунувся від виконання свої обов"язків; самовільно, без погодження з керівництвом УФК, замінив двері та поставив свій замок, не передавши копію ключів, чим порушив правила пожежної безпеки в УФК; самовільно, без погодження з керівництвом УФК, встановив відомчу сигналізацію на к. №121, тимчасово надану йому для роботи, самовільно вилучив свою трудову книжку з місця збереження в УФК; під час запрошення на перемовини з керівництвом УФК відмовився надати пояснення своїм протиправним діям, нагрубив та самовільно покинув робоче місце без дозволу керівника УФК.
Згідно п.2 п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Що стосується поняття «поважні причини», наявність яких не дає змоги роботодавцю вважати відсутність працівника на роботі прогулом без поважних причин, то згідно із судовою практикою (правовими позиціями Верховного Суду щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ) до поважних причин можна віднести, зокрема, такі: недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави; невихід працівника на роботу, переведення на яку було здійснено з порушенням трудового законодавства; наявність медичних документів, що підтверджують неможливість виконання працівником своїх обов`язків; виклик до органів, явка до яких є обов`язковою (наприклад, прокуратура, суд, військовий комісаріат); наявність працівника на території підприємства, хоча й не на робочому місці; відмова від роботи, не передбаченої трудовим договором, або у зв`язку із станом здоров`я чи небезпечністю такої роботи для життя працівника; незаконна відмова роботодавця в наданні працівнику належних йому пільг.
Позивач на підтвердження наявності у нього належних причин неявки на робоче місце посилається на консультаційний висновок спеціаліста від 30.11.2017, виданого ТОВ "Клініка Профімед", відповідно до якої ОСОБА_1 у цей день проходив рентгенологічне дослідження.
Однак, консультаційний висновок спеціаліста не є належним доказом поважності пропуску роботи, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та "Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві" відповідно до яких належним документом непрацездатності є виданий в установленому законом листок непрацездатності.
За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно довідки №1 від 15.11.2017 заборгованості з виплати заробітньої плати позивачу за період з червня 2017 поку по жовтень 2017 рік не було, однак у судовому засіданні було встановлено, що УФК не було виплачено позивачу заробітню плату за листопад 2017 року у сумі 3250,00 грн. (без врахування податків і зборів), вказані обставини також визнаються відповідачем у відзиві на позов.
Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 3250,00 грн., і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
У зв"язку з відмовою у скасуванні наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі, не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо стягнення з відповідача компенсації за час вимушеного прогулу з 01.12.2017 року, оскільки судом незнайдено підстав вважати дії керівництва УФК щодо звільнення позивача неправомірними. В тому числі, вказана вимога заявлена позивачем після винесення оспорюваного наказу.
Підстав для постановлення окремої ухвали, про що просить позивач, суд не вбачає, оскільки при вирішенні спору не виявлено грубого порушення законодавства про працю.
Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути в дохід держави 704,80 грн. судового збору.
Керуючись ст. 40, 116, 235 КЗпП України, ст. 2-4, 11-13, 78-82, 89, 259-265 ЦПК України суд,
У Х В А Л И В:
В задоволенні решти позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя Комаревцева Л.В.