Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 569/3793/15-ц

провадження № 61-3468 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року у складі судді Наумова С. В. та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року у складі колегії суддів: Демянчук С. В., Гордійчук С. О., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» (далі - ПАТ «Рівнегаз») про приєднання житлового будинку до газотранспортної мережі.

Посилаючись на те, що, звернувшись до відповідача як єдиного підприємства, яке здійснює підключення до газових мереж Єдиної газотранспортної системи України на території Рівненського району Рівненської області, отримала відмову у приєднанні її житлового будинку до газотранспортної мережі, з чим вона не згодна, просила суд зобов'язати відповідача приєднати її житловий будинок до газотранспортної мережі та укласти з нею відповідний договір на приєднання до газових мереж.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у приєднанні її житлового будинку до газотранспортної мережі, оскільки відсутній дозвіл власника газопроводу, що є складовою єдиної газотранспортної системи України на приєднання будинку позивача до газових мереж.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції в порушення статті 304 ЦПК України не повідомив її про день і час розгляду справи за її апеляційною скаргою, призначеною на 7 червня 2016 року, внаслідок чого вона була позбавлена права на захист свого порушеного права.

12 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

У жовтні 2016 року ПАТ «Рівнегаз» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року, в яких зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції законними, обґрунтованими та ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Рівнегаз», ОСОБА_6 про приєднання житлового будинку до газотранспортної мережі призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_4не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 червня 2014 року позивач ОСОБА_4 звернулася до ПАТ «Рівнегаз» із письмовою заявою з проханням надати послугу з приєднання до єдиної газотранспортної системи України житлового будинку АДРЕСА_1.

Після звернення ОСОБА_4 до ПАТ «Рівнегаз» із заявою про приєднаня до газових мереж її житлового будинку, ПАТ «Рівнегаз» було видано технічне завдання та технічні умови на ім'я позивача.

Власником газопровода, який проходить по АДРЕСА_1 (далі - вуличний газопровід) є ОСОБА_6

18 листопада 2013 року відповідно із вимогами статті 7-1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» між власником вуличного газопроводу ОСОБА_6 та ПАТ «Рівнегаз», укладено договір на користування складовими єдиної газотранспортної системи України, за умовами якого даний газопровід передано у користування ПАТ «Рівнегаз», що підтверджується відповідним актом.

Пунктом 3.4.9. вказаного договору від 18 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Рівнегаз», сторони передбачили, що користувач зобов'язаний приєднувати до майна об'єкти системи газопостачання третіх осіб виключно за погодженням з власником газопровода.

Для отримання дозволу на приєднання до існуючого вуличного газопроводу позивачу ОСОБА_4 необхідно було надати ПАТ «Рівнегаз», письмовий дозвіл власника газопроводу про що позивач була обізнана.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих сторонами доказів та встановлених обставин у справі встановивши, що відповідач не є власником вуличного газопроводу, до якого бажає приєднатися позивач, і за відсутності письмового дозволу ОСОБА_6, яка є власником цього газопроводу позбавлений можливості приєднувати об'єкти газопостачання до майна третіх осіб, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Умови договору та правомірність набуття права власності відповідачем ОСОБА_8 на вуличний газопровід позивач не оспорює.

На інші обставини як підстави для скасування судових рішень в касаційному порядку ОСОБА_4 не посилається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права.

Посилання ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в порушення статті 304 ЦПК України не повідомив її про день і час розгляду справи за її апеляційною скаргою, призначеною на 7 червня 2016 року є безпідставним, оскільки спростовується доказом, що міститься у матеріалах справи (повідомлення про вручення особисто ОСОБА_4 13 квітня 2016 року поштового відправлення).

Оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими й ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат