Справа № 361/3320/17
Провадження № 2/361/271/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 лютого 2018 року Броварський міськрайонний суд Київської області

у складі головуючого судді Селезньової Т.В.

при секретарі Чуксіну В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ №38/2017 від 23.04.2017р., виданий відповідачем, про її звільнення за ст.41 КЗпП України, змінити формулювання причини звільнення на ст.38 КЗпП - за власним бажанням та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (з підстав, передбачених статтею 235 КЗпП) за період з 23.04.2017р. по 23.11.2017р. в сумі 22400грн. (виходячи з заробітної плати 3200грн. на місяць);

- стягнути з відповідача на її користь невиплачену їй зарплату за лютий, березень і квітень 2017р. в загальній сумі 9600грн. (по 3200грн. за кожен місяць) та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі місячної зарплати 3200грн., а також стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати (з підстав, передбачених статтею 117 КЗпП) за період з 23.04.2017р. по 23.11.2017р. в сумі 22400грн.;

- стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що позивачка працювала у відповідача, 21.04.2017р. подала заяву про звільнення за власним бажанням; 25.04.2017р. вона звернулась до відповідача за трудовою книжкою і за розрахунком, але вона не була пропущена на територію підприємства і їй було сказано, що трудову книжку вона отримає пізніше по пошті; 11.05.2017р. вона по пошті отримала трудову книжку з записом про звільнення за ст.41 КЗпП; не згодна з таким формулюванням причини звільнення, оскільки не допускала порушень, від неї не відбирали пояснення з приводу порушення, крім того вона не є працівником, з яким трудовий договір міг бути розірваний за ст.41 КЗпП. Просить змінити формулювання звільнення на ст.38 КЗпП та внести відповідні зміни у записах в трудовій книжці; що через відсутність у трудовій книжці належного запису про звільнення і печатки ФОП ОСОБА_9, а також через причину звільнення, зазначену у трудовій книжці, вона не може тривалий час влаштуватись на іншу роботу, тому вважає, що є підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, передбачені статтею 245 КЗПП. Крім того, їй не була виплачена зарплата за лютий-квітень 2017р. і при звільненні не проведено розрахунку, тому просить стягнути заборгованість по зарплаті за вказані місяці і середній заробіток за весь час затримки розрахунку за статтею 117 КЗПП.

Позивач у судовому засіданні з приводу обставини спору пояснила, що при прийнятті на роботу в листопаді 2016р. вона віддала ОСОБА_3, заступника директора, яка завідувала кадрами, паспорт і трудову книжку, паспорт їй був повернутий, а трудова залишалась на підприємстві; в січні 2017р. ОСОБА_9 сказав, що всі приймаються на роботу офіційно на мінімальну зарплату; зарплата виплачувалась під підпис у різних документах, окремо за отримання мінімальної зарплати, і окремо за додатково виплачені премії за результатами роботи; в лютому - квітні 2017р. вона отримувала гроші, в якій сумі не пам'ятає, але отримані нею гроші не є мінімальною зарплатою, тому вважає, що зарплата в мінімальному розмірі 3200грн. їй у вказані місяці виплачена не була, просить стягнути. Не оспорює, що підписи у наявних у справі відомостях про виплату певних сум належать їй. Податки утримувались з мінімальної зарплати, з інших отриманих сум податки не сплачувались. Протягом роботи у відповідача вона не використала відпустку, тому просить стягнути компенсацію 3200грн. (в розмірі місячної зарплати) за невикористану відпустку, яку при звільненні їй виплачено не було. З приводу звільнення пояснила, що 20-21.04.2017р. написала заяву про звільнення за власним бажанням і залишила на столі в офісі, заяву написала разом з іншими працівниками бригади. Працівник ОСОБА_4 сказала, що вона звільнена без відпрацювання двох тижнів; 25.04.2017р. вона разом з іншими звільненими працівниками прийшла на підприємство за своїми речами і за розрахунком, але на територію підприємства їх не пустили. З приводу звільнення вона розмовляла з ОСОБА_4, а не особисто з ОСОБА_9. В травні поштою вона отримала відправлену ОСОБА_4 трудову книжку з записом про звільнення за ст.41 КЗПП, після чого один раз вона телефонувала на підприємство, але трубку ніхто не взяв, більше на підприємство не зверталась, трудову книжку відповідачу після того не приносила; у липні 2017р. їй дзвонив представник відповідача і пропонував мирову угоду на тих умовах, що відповідач внесе запис у трудову книжку і виплатить нараховані гроші і певну компенсацію, але на запропоновані умови вона не погодилась, а на її умови виплати компенсацію не менше 10000грн. не погодився відповідач, тому вона не ходила до відповідача.

Представник відповідача подав заперечення (відзив) в яких позов не визнав, послався на те, що трудові книжки не зберігались на підприємстві і таких вимог до ФОП закон н пред'являє; що наявного запису у трудовій книжці позивачки відповідач не вносив, в запис відсутній його підпис, відсутня печатка, і взагалі не доведено, що вказаний запис вніс відповідач; позивачка відповідачу не надавала трудову книжку для внесення відповідного запису про звільнення, а при зверненні відповідач не відмовляється внести запис про звільнення позивачки у відповідності до вданого наказу. Позивачка була звільнена за ст.38 КЗПП наказом від 5.05.2017р., а наказу, який просить скасувати позивачка, взагалі не існує і такий наказ не видавався. Заробітна плата виплачувалась позивачці у повному нарахованому розмірі, чому підтвердженням є надані відомості з підписами позивачки; при звільненні була нарахована компенсація за невикористану частину відпустки, але не була виплачена, бо позивачка не з'явилась за її отриманням, і були відсутні будь-які реквізити карткового рахунку позивачки, куди б гроші могли бути перераховані, а на його особисті дзвінки позивачці протягом літа і осені позивачка не з'явилась, тому вини відповідача і порушення прав позивачки в даному випадку нема. Вважає, що відсутні підстави для виплати позивачці середнього заробітку як за ст.235 так і за ст.117 КЗПП, оскільки вина відповідача для покладення на нього вказаної відповідальності відсутня. Вважає, що в даному випадку позивачка діяла недобросовісно, що працівники вступили в змову між собою і зірвали технологічний процес, разом не з'явившись на роботу, завдавши збитки, і всі подальші дії позивачка вчинила лише з корисливою метою - отримання грошей з відповідача.

Відповідач ФОП ОСОБА_9 позов не визнав, в судовому засіданні з приводу оплати праці та звільнення позивачки пояснив, що позивачка була прийнята на роботу з оплатою у розмірі мінімальної заробітної плати, іноді він крім зарплати виплачував заохочувальні з своїх особистих грошей - з прибутку. Виплатою зарплати і кадровою роботою займалась ОСОБА_3 Протягом лютого - квітня 2017р. зарплата виплачена повністю, з переплатою у квітні, коли було багато роботи і на прохання позивачки перед святами зарплату було виплачено в середині місяця, з тим наміром, що до кінця місяця позивачка буде працювати. Після 21.04.2017р. позивачка разом з іншими працівниками не вийшла на роботу, попросивши її звільнити; він погодився звільнити з відпрацюванням двох тижнів, але позивачка на роботу більше не вийшла; тому 5.05.2017р., через два тижні, він видав наказ про звільнення за ст.38 КЗПП, враховуючи прохання позивачки про звільнення за власним бажанням; заборгованості перед позивачкою по зарплаті нема, компенсація за невикористану відпустку їй була нарахована , але не виплачена, він в період з 5 по 10 травня 2017р. телефонував позивачці з даного приводу, але вона не прийшла і на всі пропозиції прийти забрати гроші - вона не звернулась до даного часу. Крім того. Просив врахувати, що фактично перед позивачкою заборгованості не існує, оскільки існує переплата зарплати у квітні в більшій сумі, ніж нарахована компенсація за відпустку. З приводу трудової книжки та записів у ній відповідач пояснив, що він не зберігав на підприємстві трудові книжки найманих працівників, оскільки закон до нього таких вимог не пред'являє, і з причини відсутності належного місця та умов для їх обліку і зберігання; 5.05.2017р. він видав наказ про звільнення позивачки, але записів у трудовій не робив, оскільки трудова книжка знаходилась у позивачки, і позивачка не зверталась до нього з проханням внести записи про її роботу та звільнення. Наявні в трудовій книжці позивачки записи виконані не його рукою, не з його підписом, без його печатки, ким зроблені дані записи - йому не відомо; вважає, що такі записи могла зробити будь-яка особа на прохання позивачки, але однозначно не він і не інший уповноважений ним працівник. Не відмовляється у разі надання йому позивачкою трудової книжки внести до неї відповідний запис про звільнення згідно виданого наказу. ОСОБА_4, на яку посилається позивачка, дійсно проходила деякий час стажування з приводу підбору персоналу, але на роботу прийнята не була, зарплату не отримувала, не була наділена будь-якими повноваженнями, тим більше вносити записи до трудової книжки чи приймати рішення про звільнення.

З пояснень сторін і наданих доказів встановлено:

Позов подано до суду 2.06.2017р. , тобто в строк, встановлений КЗПП.

Згідно Наказу №06/17-к від 6.02.2017р. ОСОБА_1 прийнята на постійну роботу до ФОП ОСОБА_9 з 6.02.2017р. на посаду пекаря-кондитера з випробувальним терміном з окладом згідно штатного розкладу.; наказ підписаний ОСОБА_9

Згідно повідомлення страхувальнику про прийняття на роботу найманого працівника - ОСОБА_1 прийнята на роботу за наказом від 6.02.2017р., дата початку роботи 7.02.2017р.

Даний наказ позивачем не оспорений, тому є дійсним, і таким чином, встановлено, що позивачка прийнята на роботу 6.02.2017р., тому правовідносини між сторонами до вказаної дати, на що посилається позивачка, нічим не підтверджені.

Згідно наказу-розпорядження (Типова форма №П-4) ФОП ОСОБА_9, №15/17к від 5.05.2017р. про припинення трудового договору - ОСОБА_1 звільнена 5.05.2017р. за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, підстава звільнення: заява ОСОБА_1. Відомості про ознайомлення працівника з наказом в ньому відсутні; наказ підписано керівником ОСОБА_9, з печаткою ФОП ОСОБА_9 В наказі в графах щодо відомостей про нараховану компенсацію за невикористану відпустку, про виплату вихідної допомоги, про утримання за невідпрацьовані дні - відомості відсутні.

Даний наказ не оспорений позивачкою, є дійсним і судом береться до уваги як підстава припинення трудових відносин з позивачкою.

З наданої суду трудової книжки, виданої на ім.,я ОСОБА_1 25.05.2012р., видно, що в ній є два останні записи:

-від 06.02.2017р. «Прийнята на посаду пекаря-кондитера ПП «ОСОБА_9» наказ №12/2016 від 01.11.2016р., малопрочитуваний відтиск штампу, ймовірно, «відділ кадрів»;

-від 23.04.2017р. «Звільнена з посади пекар-кондитер за порушення трудової дисципліни згідно ст.41 КЗпП України» ПП «ОСОБА_9», наказ №38/2017 від 23.04.2017р. відтиск печатки відсутній.

Позивачкою надано суду конверт (копію) зі штампом поштового відділення від 5.05.2017р., адресований ОСОБА_1, вказаний на конверті відправник рукописом ПП «ОСОБА_9» , згідно опису вкладення - трудова книжка, зазначений у описі відправник - ОСОБА_6 Печатки, інші реквізити ФОП ОСОБА_9, необхідних для ідентифікації відправника - не вказано.

Згідно ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди; відомості про стягнення не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабміном України.

Інструкцією «Про ведення трудових книжок», затвердженою Постановою Мінпраці №58 від 29.07.1993р. зі змінами від 8.06.2001р. , зокрема, передбачено: п.1.1. - Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів. п.2.4. - Усі записи в трудовій книжці вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу , записи завіряються печаткою. п. 2.21-1. Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників. п. 4.1. У разі звільнення працівника всі записи про роботу засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З аналізу записів в трудовій книжці суд встановив:

відповідач ОСОБА_9, свідок ОСОБА_3 стверджували, що даний запис бачать вперше, він не виконаний ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_9 А., малопомітний відтиск печатки після запису про прийняття на роботу не належить ФОП ОСОБА_9 і суттєво відрізняється від печатки, наявної у відповідача ФОП ОСОБА_9. Накази, які зазначені у трудовій книжці, не відповідають дійсності, таких наказів відповідач не видавав, зокрема останній запис (про звільнення) не відповідає виданому наказу про звільнення ні за номером, ні за датою його видання, ні за зазначеною в ньому підставою звільнення. Так само представлений позивачкою конверт не підписаний жодним з них; такого листа відповідач не відправляв і не уповноважував ОСОБА_6 на його відправлення та на заповнення трудової книжки;

відповідач і свідок ОСОБА_3 звернули увагу суду на те, що назва роботодавця ПП «ОСОБА_9» записана не грамотно і неправильно, що на думку вказаних осіб також вказує на те, що запис зроблено не ФОП ОСОБА_9 чи свідком ОСОБА_3, а сторонньою особою, яка не має відношення до ФОП ОСОБА_9;

з приводу ОСОБА_6 відповідач і свідок ОСОБА_3 пояснили, що вказана особа нетривалий час проходила стажування з приводу підбору персоналу, але на роботу прийнята не була через конфлікт, не мала жодних повноважень по веденню кадрової роботи, по заповненню трудових книжок чи по прийняттю інших кадрових рішень та вчинення дій від імені відповідача;

з наданих відомостей про зарплату дійсно видно, що у відомостях відсутній такий працівник підприємства як ОСОБА_6;

позивачка заявила вказану особу у якості свідка, але у подальшому від свого клопотання про допит свідка ОСОБА_6 відмовилась, тому опитати дану особу у якості свідка не виявилось можливим;

свідок ОСОБА_3 стверджувала, що трудові книжки на підприємстві не зберігались, а при прийнятті на роботу перевірялись і одразу повертались працівнику, в тому числі трудову книжку позивачки вона повернула позивачці одразу ще при прийнятті на роботу; дані показання свідка не спростовані.

Таким чином, не встановлено, що трудова книжка позивачки зберігалась у відповідача (ФОП), а у відповідності до Інструкції, таке зберігання трудової книжки найманого працівника фізичною особою -підприємцем від нього не вимагається.

Сукупність даних обставин дає підстави суду для висновку, що в межах наданих доказів не доведено, що наявні в трудовій книжці позивачки записи від імені ФОП ОСОБА_9 виконані ним або уповноваженою ним особою. Не спростовано ствердження відповідача про те, що даний запис здійснено сторонньою особою, не уповноваженою від його імені на вчинення таких дій, не працівником підприємства. Зокрема, це стосується останнього запису про звільнення. Тому суд не встановив вини відповідача у тому, що в трудовій книжці позивачки виник запис про її звільнення за ст.41 КЗПП.

Судом встановлено, що вказаного у трудовій книжці наказу про звільнення не існує. Тому відсутні підстави для скасування наказу, якого не існує. Тому позовні вимоги про визнання незаконним зазначеного у трудовій книжці наказу про звільнення від 23.04.2017р. та про його скасування, задоволенню не підлягають.

Також встановлено, що відповідач видав наказ про звільнення (наказ від 5.05.2017р.). Даний наказ є чинним. За даним наказом позивачка звільнена за ст.38 КЗПП - що відповідає її дійсній волі щодо підстави звільнення. Тому суд визнає звільнення позивачки таким , що відбулось саме за ст.38 КЗПП на підставі наказу від 5.05.2017р. І при таких обставинах відсутні підстави для зміни формулювання звільнення, як того просить позивачка.

Але, враховуючи, що вказаного у трудовій книжці наказу (від 23.04.2017р. про звільнення за ст.41 КЗпП) ФОП ОСОБА_9 не видавав, то наявний в трудовій книжці запис з відомостями про неіснуючий наказ є недійсним, і такий запис у відповідності до Інструкції має бути визнаний недійсним.

Згідно п.2.4 Інструкції - усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно п.2.6 - у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Згідно п.2.10 - у розділі "Відомості про роботу" трудової книжки закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про звільнення. Згідно п. 2.26 - записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю закону. Згідно п. 2.27 - запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ, його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за статтею 235 КЗПП за весь час вимушеного прогулу (пов'язаного з недійсним записом про її звільнення і не приведенням даного запису у відповідність до вимог закону), то суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги, виходячи з наступного:

Згідно ст.235 КЗПП - у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, при розгляді даної справи , виходячи з наданих доказів і встановлених конкретних обставинах суд дійшов висновку, що відсутня вина відповідача у наявності в трудовій книжці позивачки некоректного і недійсного запису про її звільнення за ст.41 КЗпП, і відсутня (не встановлена) вина відповідача у тому, що до даного часу в трудову книжку позивачки не внесено запису про її звільнення у відповідності до виданого відповідачем наказу від 5.05.2017р. (про звільнення за ст.38 КЗпП). Від допиту свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, які були заявлені позивачем, позивач у подальшому відмовилась. Тобто жоден з інших звільнених разом з позивачкою працівників не підтвердив пояснення позивачки з даного приводу. А як пояснила сама позивачка у судовому засіданні, вона після 5.05.2017р. жодного разу не зверталась до відповідача з приводу записів у трудовій книжці , і весь цей час трудова книжка була у неї. Крім того, суд враховує, що протягом розгляду справи у суді трудова книжка знаходиться у позивачки та/або у її представника. Відповідачем з самого початку ознайомлення з позовом вказувалось на наявність наказу від 5.05.2017р. про звільнення позивачки за ст.38 КЗПП, і пропонувалось позивачці та її представнику з'явитись до відповідача для внесення належного запису до трудової книжки та врегулювання спору миром, і протягом всього часу розгляду справи ні позивачка, ні її представник не виявили ініціативи і бажання з'явитись до відповідача для внесення відповідних записів у трудову книжку. З сукупності даних обставин суд дійшов висновку, що відповідачем права позивача в даному сенсі не порушені, і тому відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 235 КЗПП. Крім того, суд враховує, що позивачка не довела і того, що з вини відповідача вона не може тривалий час працевлаштуватись. Ніяких доказів з цього приводу позивачка суду не подала.

Тому у цій частині вимог у позові слід відмовити як у необґрунтованому.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за лютий - квітень 2017року, то суд дійшов таких висновків:

Відповідач надав суду відомості про виплату зарплати позивачці:

За даними Таблиць відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованої особи, - звітний місяць 2, рік 2017, сума нарахованої зарплати 2560,00грн., єдиний внесок 563,20грн.; звітний місяць 3, рік 2017, сума нарахованої зарплати 3200,00грн. внесок 704,00грн.; звітний місяць 4, рік 2017, сума нарахованої зарплати 2357,88грн. за 23 к.дня,. внесок 518,73грн.

Згідно зведеної відомості за лютий 2017р. заробітна плата основна 2560грн., премія 2976,3грн., всього 5536,30грн., утримано 563,20грн., до виплати 4973грн., одержано на руки 19.02.2017р. 2463,10грн., 2.03.2017р. 2510грн., всього отримано 4973,10грн. ; у відомості від 19.02.2017р.- про виплату 2463,10грн. є підпис ОСОБА_1; у відомості від 2.03.2017р. про виплату 2510грн. є підпис ОСОБА_1.

Згідно зведеної відомості за березень 2017р., нараховано 2017р. -3983,54грн., утримано 200грн., виплачено 3783,54грн., в графі підпис за отримання 1000грн.; є відомості про виплату зарплати за березень 2017р. з підписом ОСОБА_1 про отримання 783,54грн.; 200грн. і 3024грн.

За зведеною відомістю (за дійсно відпрацьоване у квітні 2017р.) ОСОБА_1 нараховано з 1 квітня по 23 квітня 2017р. (неповний місяць, 23 дні) 2357,88грн.; сума, отримана в квітні, - 3271,50грн. ; у відомості від 7.04.2017р. ОСОБА_1 виплачено 1000грн. є її підпис; також є дві відомості за 1 половину квітня 2017р. з підписами ОСОБА_1 про отримання 1000грн. і про отримання 1271,50грн.

Таким чином, заборгованості по зарплаті у лютому, березні і в квітні 2017 року не встановлено, в квітні 2017р. існує переплата в сумі: 913,62грн.

Позовні вимоги в цій частині необґрунтовані, спростовані наданими доказами і задоволенню не підлягають.

Щодо розгляду позовних вимог про проведення розрахунку та стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗПП , суд робить такі висновки:

Наказом №25/17 від 5.05.2017р. ФОП ОСОБА_9 - позивачці ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку - за період роботи з 6.02.2017р. по 23.04.2017р. в сумі 527,82грн.; розрахунок додається.

Відомостей про виплату вказаної суми компенсації нема.

Позивач не оспорив даного розрахунку і він судом вважається правильним.

Підстав для нарахування компенсації за невикористану відпустку у розмірі, про який просить позивачка - в сумі місячної зарплати 3200грн.- нема, оскільки позивачка не мала права на відпустку тривалістю один місяць, не набула права на повну відпустку, враховуючи термін її роботи на даному підприємстві, і крім того, відсутні підстави для автоматичного визначення такої компенсації у розмірі мінімальної заробітної плати за місяць.

Як пояснила свідок ОСОБА_3, дана сума позивачці була нарахована, але не була виплачена у зв'язку з тим, що позивачка не з'явилась за отриманням даної суми, і крім того, оскільки існувала переплата у квітні 2017р.

Згідно ч.1 ст.127 КЗПП відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Згідно ч.2- відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: зокрема, 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок помилок.

Згідно ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Разом з тим, наказ про відрахування (утримання) даної суми в рахунок погашення переплати, як того вимагає ч.2 ст.127 КЗПП, відповідачем не видавався.

Оскільки відповідач не видавав Наказу (розпорядження) про утримання вказаної суми як надлишково виплаченої, або про взаємозалік вказаної компенсації за надлишково виплачену у квітні зарплату, то суд виходить з того, що компенсація за невикористану відпустку відповідачем нарахована правильно, але не виплачена, і в даній сумі існувала станом на день звільнення і існує на даний час заборгованість підприємства перед працівником.

Згідно ст.116 КЗпП - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд враховує, що відповідач, нарахувавши вказану компенсацію при звільненні позивачки, яка не працювала у день звільнення, не повідомив її письмово про нараховану суму, тобто не виконав вимоги ст.116 КЗПП. Тому є підстави для застосування статті 117 КЗПП, - за вказаний період невиконання відповідачем вимог ст.116 КЗПП щодо повідомлення про нараховані суми.

Суд враховує, що відповідач, отримавши позову заяву ( з вимогою про проведення розрахунку), в перше ж судове засідання 4.07.2017р. подав письмові заперечення і повідомив про нарахування вказаної компенсації (а також про наявність наказу про звільнення), тобто з своєї сторони виконав вимоги ст.116 КЗПП щодо повідомлення. Натомість, позивачка, дізнавшись про нараховану їй компенсацію за невикористану відпустку (принаймні з поданих відповідачем суду документів та заперечень), не з'явилась на підприємство за отриманням даної суми, незважаючи на неодноразові пропозиції представника відповідача, з приводу чого неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні, - в чому суд вбачає недобросовісність самої позивачки і зловживання правом на своєчасне отримання розрахунку, з метою збільшення строку застосування санкції, передбаченої у статті 117 КЗПП. Суд також враховує, що причиною тривалого розгляду справи і неодноразових перерв у судовому засіданні були саме неявки позивачки та/або її представника, здебільшого не підтверджені поважними причинами.

Враховуючи наведені вище обставини затримки розрахунку, враховуючи дії як відповідача, так і позивачки, застосовуючи положення статті 117 КЗПП, враховуючи часткове задоволення позову (вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольняються судом частково; у вимогах про стягнення інших сум, зокрема розрахунку по заробітній платі, суд відмовляє), - то, згідно ст.117 КЗПП, суд визначає розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 6400грн., тобто в сумі, рівній двом мінімальним місячним зарплатам, (за період з 6.05.2017р. по 5.07.2017р. включно) - в межах позовних вимог, заявлених позивачем в уточненій позовній заяві, поданій 4.07.2017р., в якій вона просила стягнути середній заробіток за статтею 117 КЗПП саме у такій сумі. Суд вважає, що така компенсація буде адекватною порушенню, допущеному відповідачем, і співмірною сумі, виплата якої була затримана.

Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу, то суд вважає такі вимоги частково обґрунтованими. Позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15.05.2017р. з адвокатом Хоменком І.М., перелік послуг: складення позовної заяви, переговори щодо мирного врегулювання спору, подання позову до суду та представництво інтересів позивача у суді; вартість одної години послуги 1000грн. Згідно акту прийому передачі наданих послуг від 31.05.2017р. - за складення позовної заяви отримано 2000грн. Дана сума позивачем оплачена згідно фіскального чеку. Суд дані витрати вважає обґрунтованими.

Враховуючи часткове задоволення позову і вимоги закону щодо відшкодування судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам, враховуючи характер заявлених позовних вимог, розмір вимог майнового характеру, розмір задоволених позовних вимог майнового характеру, часткове задоволення позовних вимог немайнового характеру, суд визначає, що відшкодуванню підлягають судові витрати в розмірі 1/4 частини понесених витрат - 500грн.

Керуючись ст.ст.48, 116, 117, 235 КЗПП України, ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково;

Визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 від 23.04.2017 «звільнена з посади пекар-кондитер за порушення трудової дисципліни згідно ст.41 КЗпП України. ПП «ОСОБА_9». наказ №38/2017 від 23.04.2017р.»;

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку 527,82грн., середній заробіток за затримку розрахунку 6400грн., на відшкодування судових витрат 500грн., всього стягнути 7427,82грн. ;

в іншій частині позовних вимог відмовити.

Строк подання апеляційної скарги на рішення - 30 днів з дня отримання повного рішення.

Повне рішення виготовлено 22 лютого 2017р.

Суддя Т.В. Селезньова