Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 205/1734/15-ц

провадження № 61-1219 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельников Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Моторно (транспортне) страхове бюро України,

відповідач - ОСОБА_2, фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська у складі судді Шавули В. С. від 9 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 від 1 вересня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2011 року з вини ОСОБА_2, який керував автобусом «IKARUS 365», державний номерний знак НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_7, та який належить на праві власності ОСОБА_8 Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2011 року

ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та позбавлено права керування транспортними засобами протягом одного року. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, розмір завданих збитків у зв'язку з пошкодженням автомобіля НОМЕР_3 склав

40 656 грн 20 коп. Моторно (транспортне) страхове бюро України за заявою ОСОБА_8 5 березня 2012 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 32 166 грн 01 коп. Також Моторно (транспортне) страхове бюро України понесло витрати за послуги аварійного комісара в сумі 612 грн 70 коп.

З урахуванням викладеного, Моторно (транспортне) страхове бюро України, посилаючись на те, що ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових відносинах із фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та фізичної-особи підприємця

ОСОБА_3 у порядку регресу кошти у розмірі 32 778 грн 71 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня

2015 року позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено частково. Стягнуто із фізичної особи-підприємця

ОСОБА_3 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в сумі 32 778 грн 71 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Задовольняючи частково позов Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України коштів у порядку регресу, апеляційний суд також вважав, що позов заявлено у межах строку позовної давності, оскільки кошти були перераховані ОСОБА_8 5 березня 2012 року, а даний позов подано до суду 5 березня 2015 року, тобто в останній день строку позовної давності.

Справа апеляційним судом розглядалася неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня

2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, який є власником автобусу та не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України.

7 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що ОСОБА_2 у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 не перебував. Крім того, позов Моторного (транспортного) страхового бюро України подано з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 14 листопада 2011 року близько 16 год. 20 год.

ОСОБА_2, керуючи автобусом «IKARUS 365», державний номерний знак

АЕ 4974 АА, рухаючись по вул. Набережна Заводська у м. Дніпропетровську, в районі електроопори № 220, не витримав безпечну відстань та допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_4, що належить на праві власності ОСОБА_8, під керуванням водія ОСОБА_7,

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня

2011 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди та застосовано адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами протягом одного року.

Згідно з полісом від 21 вересня 2011 року № АА/5182421 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 як власника автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_4, була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Юнівес».

Згідно з висновком експертного дослідження автотоварознавця від 2 грудня 2011 року № 650 з визначення вартості матеріального збитку загальна вартість матеріальної шкоди, завданої автомобілю «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_4, становить 40 656 грн 20 коп.

27 січня 2012 року ОСОБА_8 звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України із відповідною заявою про отримання страхового відшкодування, оскільки на дату дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і на підставі наказу від 2 березня 2012 року № 721 Моторного (транспортного) страхового бюро України платіжним дорученням від 5 березня 2012 року перерахувало ОСОБА_8 страхове відшкодування у сумі 32 166 грн

01 коп. Також Моторним (транспортним) страховим бюро України було сплачено суму у розмірі 612 грн 70 коп. за проведення оцінки завданих збитків та збір необхідних документів.

Також установлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з власником автобуса «IKARUS 365», державний номерний знак НОМЕР_1, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 і на час дорожньо-транспортної пригоди останній не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, тому вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України коштів є обґрунтованими.

Погодитись повністю з такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм процесуального права.

Так, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, серед інших питань, перш за все, суд з'ясовує чи підлягає заява розгляду за правилами цивільного судочинства. Критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи іншого виду судочинства, як правило, суб'єктивний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України, у редакції на час ухвалення оскаржуваних рішень, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦПК України, у редакції на час ухвалення оскаржуваних рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом статті 1 ГПК України, у редакції на час ухвалення оскаржуваних рішень, право на звернення до господарського суду для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Перелік справ, підвідомчих господарському суду, наведений у статті 12 ГПК України, у редакції на час ухвалення оскаржуваних рішень.

Як роз'яснено у пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції Україниюрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК України (2004 року) у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суди зазначені положення закону не врахували і не звернули уваги на те, що позовні вимоги юридичної особи - Моторного (транспортного) страхового бюро України до іншої юридичної особи - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Таким чином, спір виник між юридичними особами, які є сторонами у справі - позивачем і відповідачем.

Зазначений висновок відповідає позиції висловленій у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1009цс15.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю, згідно з пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, суди на підставі норм статті 1172 ЦК України, обґрунтовано виходили з того, що останній перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, тому вказані позовні вимоги до ОСОБА_2 є безпідставними.

Керуючись статтями 255 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 вересня 2016 року в частині позовних вимог Моторно (транспортного) страхового бюро України до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку регресу скасувати.

Провадження у справі за позовомМоторно (транспортного) страхового бюро України до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку регресу закрити.

У решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк