Номер провадження 2/754/3165/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва ЛІСОВСЬКА О.В. розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У травні 2013 року між сторонами було досягнуто згоди, що відповідач проживатиме у вищевказаній квартирі впродовж одного року. 15.05.2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено Типовий договір найму житлового приміщення № 20. На підставі Договору та згоди позивачки ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Після закінчення строку дії Договору позивачка нагадала відповідачу щодо необхідності припинення користування квартирою та вчинення останнім дій, спрямованих на скасування реєстрації місця проживання. Станом на 29.12.2017 року відповідач не користується вищевказаною квартирою, однак дій, спрямованих на скасування реєстрації місця проживання, не вчинив. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом та просить зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у встановлений судом строк надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він, дійсно, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку зі зміною характеру роботи відповідач знаходиться майже постійно за межами м. Києва, не проживає та не користується квартирою позивачки, дій на скасування реєстрації місця проживання не здійснив, але проти позову не заперечує.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.

Дана квартира належить на праві власності позивачці ОСОБА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 21.11.2012 року.

15.05.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Типовий договір найму житлового приміщення, дачі, содового будинку № 20 із строком дії Договору 1 рік.

На підставі Договору та згоди позивачки ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка в позовній заяві вказує, що відповідач не проживає та не користується квартирою АДРЕСА_1 але добровільно не вчинив дії на скасування реєстрації місця проживання, а тому вона просить суд зняти його з реєстрації місця проживання.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:

1)визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обов"язку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачка при подачі позову до суду визначила спосіб захисту свого порушеного права, а саме просила зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. У даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, однак, невірно вибрав спосіб захисту свого права.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, здійснює: узагальнення практики застосування нормативно-правових актів з питань реєстрації місця проживання, виявлення проблемних питань у сфері реєстрації місця проживання та розроблення шляхів їх вирішення; розроблення проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації місця проживання; встановлення у межах своїх повноважень вимог до програмного забезпечення реєстрів територіальних громад та стандарти обміну даними між такими реєстрами.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб: контролює дотримання органами реєстрації законодавства з питань реєстрації місця проживання; надає методологічну та технічну допомогу у забезпеченні взаємодії між реєстрами територіальних громад; вносить пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб та бере участь у розробленні проектів законодавчих та інших нормативно-правових актів у сфері реєстрації фізичних осіб.

Облік громадян України, які проживають за межами України, ведеться закордонними дипломатичними установами України у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою;

5) виселення особи.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові відносини, пов'язані із знаттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення , зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації сімця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місцяпроживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог:

1) про позбавлення права власності;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою;

5) про виселення особи.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного можна зробити переконливий висновок про те, що позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, передбаченого ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. 16, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: