Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 505/3492/15-ц

провадження № 61-715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року у складі суддів: Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову зазначено, що 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 тис. грн зі сплатою 14,04 % річних на строк до 12 липня 2017 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено порукою ОСОБА_2

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 29 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 33 605 грн 33 коп, із яких: тіло кредиту - 25 581 грн 61 коп.; проценти - 5 015 грн 41 коп.; пеня - 1 169 грн 96 коп.; штраф (процентна складова) - 1 588 грн 35 коп.; штраф (фіксована частина) - 250 грн, позивач просив вказану заборгованість із солідарних боржників.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними.

Зазначала, що банк неодноразово в односторонньому порядку збільшував процентну ставку за кредитним зобов'язанням. Про зміну процентної ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна процентної ставки є недійсною.

ОСОБА_1 з урахування уточнення позовних вимог просила визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом, а саме: з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити коригуючі операції щодо зниження процентної ставки за кредитним договором починаючи з 15 жовтня 2008 року та здійснити перерахунок сплачених нею сум за період з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року за процентною ставкою 14,04 % річних.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою.

На обґрунтування позову зазначав, що за договором поруки від 12 липня 2007 року він поручився за належне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитом та зобов'язався разом з нею в солідарному порядку відповідати за виконання умов вищезазначеного договору.

Банк неодноразово збільшував процентну ставку за кредитним договором без узгодження з ним як поручителем. Незаконне збільшення обсягу його майнової відповідальності як поручителя за кредитним договором порушує його права та є підставою визнання поруки припиненою.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року у складі судді Нікітішина В. П. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом, а саме: з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних; зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити коригуючі операції щодо зниження процентної ставки за кредитним договором починаючи з 15 жовтня 2008 року та здійснити перерахунок сплачених нею сум за період з 15 жовтня 2008 року до 10 квітня 2013 року за процентною ставкою 14,04 % річних. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за кредитним договором від 12 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до 10 квітня 2013 року зміни процентної ставки за користування кредитними коштами за кредитним договором відбувалися за власним рішенням банку без зазначення умов зміни та без повідомлення позичальника протягом 7 календарних днів про такі зміни, тому збільшення процентної ставки є недійсними в силу положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, рішення банку про збільшення процентної ставки кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних та з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних прийнято після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором виконано на підставі порушень умов кредитного договору і закону, а тому не може слугувати належним доказом заборгованості ОСОБА_1 за цим кредитним договором. Встановлення судом наявності такої заборгованості чи її відсутність можливо провести лише шляхом проведення у справі судової бухгалтерської експертизи. Однак представники сторін відмовились від її проведення. Доказів укладення будь-яких додаткових угод, де б вказувалося на збільшення обсягу майнової відповідальності між поручителем і банком, матеріали справи не містять. Отже, збільшення з 10 квітня 2013 року зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, є підставою припинення поруки.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 605 грн 33 коп, із яких: тіло кредиту - 25 581 грн 61 коп.; проценти - 5 015 грн 41 коп.; пеня - 1 169 грн 96 коп.; штраф (процентна складова) - 1 588 грн 35 коп.; штраф (фіксована частина) - 250 грн. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними відмовлено. В іншій частині рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. 29 вересня 2008 року банк направив ОСОБА_1 листа, яким повідомив про підвищення з 15 жовтня 2008 року в односторонньому порядку процентної ставки за договором кредиту до 15,12 % річних. 31 грудня 2008 року - направив ОСОБА_1 листа, яким повідомив про підвищення з 01 лютого 2009 року в односторонньому порядку процентної ставки за договором кредиту до 26,88 % річних. З наданого листа від 31 грудня 2008 року вбачається, що рішення банку про збільшення процентної ставки за кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних прийнято до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_1 була обізнана про підвищення банком процентної ставки, про що свідчать її дії щодо виконання умов договору зі сплати заборгованості. ОСОБА_1 погодилася зі збільшенням процентної ставки за кредитом, оскільки здійснювала погашення заборгованості за вже підвищеними процентами. Тобто, у відповідності до статті 642 ЦК України своїми діями підтвердила правомірність такого підвищення. Таким чином, підвищення процентної ставки за кредитним договором відбулося відповідно до умов договору та за згодою ОСОБА_1, а наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає умовам договору. Апеляційний суд також погодився із висновками суду першої інстанції щодо припинення поруки ОСОБА_2

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження рішення суду обґрунтовано тим, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Разом з тим, доказів вручення їй листів про підвищення процентної ставки за кредитом матеріали справи не містять. Підвищення процентної ставки з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних відбулося після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду. 04 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 тис. грн зі сплатою 14,04 % річних на строк до12 липня 2017 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено порукою ОСОБА_2

10 квітня 2013 року до кредитного договору сторонами укладено додаткову угоду, за умовами якої відбулося збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 23 % річних.

Банк в односторонньому порядку підвищував процентну ставку за користування кредитом, а саме: з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних.

За змістом положень пункту 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом за наявності певних умов, визначених в пункті 2.3.1. При цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пункту 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

Аналогічні положення містять пункти 2, 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

З огляду на зазначене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 78 ЦПК України «Допустимість доказів» суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд не дослідив повідомлення про вручення рекомендованих листів щодо підвищення процентної ставки за кредитом з 15 жовтня 2008 року до 15,12 % річних, та з 01 лютого 2009 року до 26,88 % річних, у зв'язку з чим встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - листів банку про зміну умов кредитного договору без підтвердження обставин вручення цих листів боржнику.

Підвищення процентної ставки з 16 липня 2010 року до 24,88 % річних відбулося після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», банк розрахував заборгованість з урахуванням процентної ставки 24,88 % річних. Стягнувши вказану суму боргу, апеляційний суд не дослідив докази правомірності зміни банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки з 16 липня 2010 року.

Крім того, стягуючи одночасно й пеню, й штраф, суд не встановив, які саме порушення кредитного договору становлять підставу нарахування пені та штрафних санкцій, чи не призводить у такому випадку одночасне застосування пені й штрафу до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, що забороняється в силу положень статті 61 Конституції України.

Порушення апеляційним судом норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 411 ЦПК України є підставою скасування рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводів про неправильність вирішення справи в частині зустрічного позову поручителя у касаційній скарзі не наведено, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в цій частині судові рішення колегією суддів не переглядаються.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик