АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року

м. Київ

справа №759/14563/16-ц

провадження № 22-ц/796/1825/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.,

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні жилим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у складі судді Шум Л.М.,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_3, в якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Посилалась на ті підстави, що батьком її доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був ОСОБА_5, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002 р. по 13.05.2004 р. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 помер.

У встановлені законом строки вона в інтересах неповнолітньої доньки звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.05.2009 року, ОСОБА_2 успадкувала ј частину квартири АДРЕСА_1. Співвласником інших ѕ частин квартири є відповідач ОСОБА_3 - бабуся її доньки.

З огляду на те, що її донька, як співвласник вказаної квартири, має право на користування ј її частиною, а саме 7,4 кв.м. житлової площі, а також іншими приміщеннями в квартирі, а відповідач заперечує проти її проживання в квартирі, меншу кімнату без їх згоди здає в оренду чужій людині, а вони з донькою змушені проживати у гуртожитку, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10 травня 2017 р., просила вселити неповнолітню доньку ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши в користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17,3 кв.м. з лоджією 1,5 кв.м., в користування ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 12,3 кв.м.; кухню площею 8,3 кв.м., коридор площею 9 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., ванну площею 2,7 кв.м., залишити в спільному користуванні. Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_2. Витрати, пов'язані з розглядом справи, покласти на відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до житлового приміщення квартири АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в проживанні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловому приміщенні квартири АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині задоволених позовних вимог та стягненні судового збору в розмірі 551, 00 грн., ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно вказав, що ОСОБА_2 успадкувала Ѕ частки спірної квартири, оскільки їй належить лише ј частина.

Також поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_2 є неповнолітньою особою, яка мешкає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_1, з якою у відповідача склалися неприязні стосунки. Вона є пенсіонером за віком та інвалідом ІІ групи, неспроможна до самостійного пересування, перебуває на надомному обліку у відділенні соціальної допомоги вдома №1 територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва з 26.12.2012 р. За таких обставин рішення суду про вселення неповнолітньої ОСОБА_2 вважає необґрунтованим, оскільки відповідач не здатна здійснювати за нею догляд.

Зазначила, що відповідач, як інвалід ІІ групи, звільнена від сплати судового збору, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї судового збору є також помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Законний представник неповнолітнього позивача - ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що має намір разом з неповнолітньою дитиною вселитися та проживати в спірній квартирі, що дасть можливість відновити стосунки з відповідачем. Зазначила, що з 1983 року вони з донькою проживають в комунальній квартирі АДРЕСА_3.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування жилим приміщенням сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

В частині задоволення решти заявлених позовних апеляційний суд не погоджується з ухваленим по справі судовим рішенням з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 18.02.2003 року батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які до 13 травня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.10.2008 р (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2009 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є спадкоємицею Ѕ частки майна ОСОБА_5, що складається з Ѕ частини квартири під АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спадкового майна видане ОСОБА_3 (а.с.12).

За таких підстав ОСОБА_2 після смерті батька успадкувала та є співвласником 1/4 частини вищевказаної квартири, а не 1/2 частини, як помилково вважав суд першої інстанції.

Співвласником інших 3/4 частин вказаної квартири є відповідач ОСОБА_3, проти чого сторони не заперечували.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, в квартиру АДРЕСА_4 та зобов'язуючи відповідача не чинити перешкод в її проживанні у вказаній квартирі суд першої інстанції виходив з того, що остання є співвласником вказаної квартири та має право безперешкодно володіти та користуватися належним їй майном.

При цьому судом взято до уваги ту обставину, що 28.10.2009 р. ОСОБА_1 зверталась до КП РЕО-4 з заявою про заборону вчиняти будь-які дії без її відома та письмової згоди з зазначеною квартирою (а.с.57).

Крім цього, 01.09.2016 р. ОСОБА_1 звернулась до Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у місті Києві з повідомленням щодо конфлікту з свекрухою. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 в користуванні квартирою, в якій вони є співвласниками (а.с.58).

З висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в квартирі АДРЕСА_4 з 15 жовтня 1976 року зареєстрована та проживає ОСОБА_3 (а.с.17).

Судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_2 в спірній квартирі ніколи не проживала. Остання проживає разом зі своєю матір'ю в квартирі АДРЕСА_5.

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною третьою статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З огляду на аналіз зазначених норм та практику Європейського суду з прав людини апеляційний суд доходить висновку, що у рішеннях стосовно дітей їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що неповнолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживають їх батьки. Цим самим захищається права неповнолітніх дітей.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року №6-1945цс17.

З огляду на те, що у спірній квартирі мати неповнолітньої ОСОБА_2 ніколи не проживала та не має права на користування нею, а її батько помер, неповнолітня особа має право на проживання в сім'ї своєї матері, яка передусім має дбати про інтереси своєї дитини, вселення неповнолітньої дитини в квартиру до відповідача, на думку суду, буде суперечити інтересам неповнолітньої ОСОБА_2

При цьому суд враховує також категоричне заперечення відповідача ОСОБА_3, інваліда ІІ групи, яка неспроможна до самостійного пересування та перебуває на надомному обліку у відділенні соціальної допомоги вдома, проти вселення у квартиру неповнолітньої дитини, а також неможливості за таких обставин забезпечити розвиток дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові та емоційної стабільності.

З огляду на обставини справи, з урахуванням фактичного, емоційного, психологічного, матеріального, вікового та медичного чинників, пропорційно й обґрунтовано оцінивши інтереси неповнолітньої дитини, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування ухваленого судового рішення в частині задоволених позовних вимог та постановлення нового рішення про відмову в задоволення позову.

Підлягає скасуванню також судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору в сумі 551 грн.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Як вбачається з наданої суду першої інстанції довідки МСЕК №085891, ОСОБА_3 з 29.04.2004 р. є інвалідом ІІ групи безстроково, що звільняло останню від сплати судового збору (а.с. 59).

Вказаної обставини судом першої інстанції враховано не було, що призвело до ухвалення помилкового рішення і у вказаній частині.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_6, зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням, а також в частині стягнення судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді: