Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2437/17 Головуючий у 1 інстанції:Дмитрюк О.В.
№ провадження 22-ц/778/282/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участі секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

В позові зазначав, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 24.06.1988 р. по 26.04.1990 р. В період з 10.09.1988 по 10.01.1989 р. приймав участь у бойових діях на території Афганістану.

Під час виконання інтернаціонального обовязку на території Афганістану, він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку), правої руки та спини.

Після звільнення з військової служби його впродовж тривалого часу турбували періодичні головні болі, проте за медичною допомогою він не звертався.

У 2015 р. його стан здоровя суттєво погіршився, його стали непокоїти постійні головні болі, коливання артеріального тиску, запаморочення, загальна слабкість.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) і захворювання повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії.

04.06.2014 р. за результатами огляду МСЕК йому було первинно встановлено III групу інвалідності, причиною інвалідності стали поранення (контузія) і захворювання. пов»язані з виконанням обов»язку військової служби при перебуванні у країнах, /се велися бойові дії. ОСОБА_3 було встановлено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у невролога, кардіолога та терапевта, стаціонарне лікування.

26.05.2016 р. за результатами повторного огляду МСЕК, позивачу було безстроково III групу інвалідності.

Після встановлення інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.

У звязку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров»я. Звичні життєві зв»язки ОСОБА_3 порушені, адже він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. З урахуванням того, що інвалідність встановлена безстроково, МСЕК вже не передбачає повного відновлення його здоров»я, негативні наслідки травм позивач буде відчувати все життя.

Посилаючись на ці обставини, з просив суд стягнути з МО України відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Колегія судді погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_3 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 24.06.1988 р. по 26.04.1990 р.

В період з 10.09.1988 по 10.01.1989 р. приймав участь у бойових діях на території Афганістану.

Під час виконання інтернаціонального обов»язку на території Афганістану, позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку), правої руки та спини.

Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) і захворювання повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії.

04.06.2014 р. за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності стали поранення (контузія) і захворювання, повязані з виконанням обовязку військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. ОСОБА_3 було встановлено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у невролога, кардіолога та терапевта, стаціонарне лікування.

26.05.2016 р. за результатами повторного огляду МСЕК, позивачу було безстроково ІІІ групу інвалідності.

Після встановлення інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року із змінами та доповненнями відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

Ураховуючи викладене, суд врахував всі вимоги закону, належним чином дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний звязок між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, на що суд дав належну оцінку їх доводам.

Позивач посилається на завдання йому моральної шкоди через отримання травм, в зв'язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травм у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров'я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, працювати, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону на час вирішення спору) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону на час вирішення спору) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України (в редакції закону на час вирішення спору) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналогічні положення містяться і в ст.ст. 12 ч. 3, 13 ч. 1, 81, 82 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

ОСОБА_3 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою, або докази, які б свідчили, що у нього змінився звичний спосіб життя.

Крім того, у ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Саме цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: