П о с т а н о в а

Іменем України

13 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2/1522/8043/15-ц

провадження № 61-2588 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник відповідача - МорозовОлексій Вікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2015 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Процик М. В., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала на посаді експерта відділу по врегулюванню кредитів у Донецькій регіональній дирекції ПАТ «ОТП Банк», яка знаходилась у м. Донецьку.

З липня 2014 року у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області вказана дирекція банку перестала працювати у звичайному режимі. З 7 липня 2014 року у дирекції банку був встановлений простій, відповідно до якого проводився розрахунок заробітної плати з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу.

Позивачка вважала, що наказ банку про введення простою не був належним чином доведений до працівників, унаслідок чого вона була протиправно позбавлена інформації про період простою, його причини, дати закінчення, форму оплати.

У період з 10 липня 2014 року по 25 липня 2014 року та з 1 жовтня 2014 року по 5 листопада 2014 року вона перебувала у відпустці. За пропозицією банку вона переїхала до м. Одеси для працевлаштування з 6 листопада 2014 року до Південної регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» у м. Одесі. Проте 6 листопада 2014 року керівництво банку запропонувало їй не виходити на роботу через відсутність необхідної техніки для виконання трудових обов'язків. 2 грудня 2014 року її було повідомлено про ліквідацію Донецької регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» з 31 грудня 2014 року та запропоновано їй звільнитися за власним бажанням.

Заяву про звільнення, чи згоду на переведення її на іншу роботу вона не надавала, унаслідок чого вважала, що з 6 листопада 2014 року її незаконно відсторонено від роботи, чим порушено трудові права та завдано моральної шкоди.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд стягнути з ПАТ «ОТП Банк» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 6 листопада 2014 року по 16 квітня 2015 року у розмірі 19 164 грн 32 коп. та 10 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 6 листопада 2014 року по 16 квітня 2015 року у розмірі 19 164 грн 32 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не попередив позивачку у встановленому законом порядку про зміну умов праці, чим порушив положення статей 32, 184 КЗпП України, унаслідок чого з 6 листопада 2014 року ОСОБА_4 фактично була відсторонена від роботи, у зв'язку з чим не мала можливості працювати за аналогічною посадою та за тарифною ставкою, яка була узгоджена при прийнятті її на роботу. 17 квітня 2015 року позивачці був відкритий листок непрацездатності, а, отже, її вимушений прогул слід вважати за період з 6 листопада 2014 року по 16 квітня 2015 року. Таким чином, наявні підстави для стягнення з банку на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за вищевказаний період та відшкодування моральної шкоди, оскільки банком, як роботодавцем, порушено її трудові права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, а апеляційна скарга ПАТ «ОТП Банк» задоволена, рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що незважаючи на повідомлення про припинення діяльності Донецької регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк», позивачка звільнена з роботи не була, до іншої роботи у порядку зміни умов праці у Південній регіональній дирекції ПАТ «ОТП Банк» у м. Одесі не приступила, з 17 квітня 2015 року по 21 серпня 2015 року перебувала на лікарняному, а з 21 серпня 2015 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Трудові відносини між нею та банком не припинені, тому права позивачки не порушені, оскільки відсторонення від роботи не доведено.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно не застосовано положення статті 46 КЗпП України, оскільки банком її фактично було відсторонено від роботи, вона близько двох місяців не мала змогу приступити до роботи. Крім того, підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу було у тому числі порушення банком, як роботодавцем, строку попередження про зміну істотних умов праці з одночасним позбавленням позивачки, як працівника, робочого місця. Порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження, а саме з 6 листопада 2014 року по 16 квітня 2015 року. Отже, такими діями банку порушено її трудові права, чим спричинено їй моральну шкоду.

У червні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, позивачкою не надано належних доказів відсторонення її від роботи у розумінні положень статті 46 КЗпП України. Банком не приймалось рішення про зміну умов оплати праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Отже, трудові права позивачки не порушено.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що наказом ПАТ «ОТП Банк» від 18 серпня 2007 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу на посаду касира сектору касових операцій відділення «Текстильщик» у м. Донецьку, 7 травня 2013 року наказом банку ОСОБА_4 переведено на посаду експерта відділу по врегулюванню кредитів.

З липня 2014 року у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області наказом банку від 4 липня 2014 року № 240 у Донецькій регіональній дирекції ПАТ «ОТП Банк» з 7 липня 2014 року був встановлений простій.

З 10 липня 2014 року по 25 липня 2014 року ОСОБА_4 перебувала у річній основній відпустці.

30 вересня 2014 року наказом ПАТ «ОТП Банк» у зв'язку з необхідністю поновлення діяльності відділення Донецької регіональної дирекції банку, з 1 жовтня 2014 року прийнято рішення про закінчення простою та наказано працівникам цих відділень приступити до роботи у звичайному режимі.

На підставі заяви ОСОБА_4 наказом ПАТ «ОТП Банк» від 1 жовтня 2014 року їй була надана друга щорічна основна відпустка за період з 1 жовтня 2014 року по 5 листопада 2014 року.

Рішенням Правління ПАТ «ОТП Банк» від 21 листопада 2014 року № 334 прийнято рішення про припинення діяльності Донецької регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» з 31 грудня 2014 року.

22 грудня 2014 року ОСОБА_4 направила до Донецької регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» довідку про вагітність від 18 грудня 2014 року та відповідний інформаційний запит про можливість переведення її на роботу до відділення ПАТ «ОТП Банк» у м. Одесі.

12 січня 2015 року ОСОБА_4 надійшла відповідь ПАТ «ОТП Банк», згідно з якою її було попереджено про зміну істотних умов праці, запропоновано в порядку статей 32, 184 КЗпП України перевестися на іншу роботу та роз'яснено, що у разі відмови від переведення на одну із зазначених у листі посад, трудовий договір з нею буде припинено 6 квітня 2015 року за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Проте у подальшому і на час розгляду справи ОСОБА_4 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і не звільнена.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом установлено, що належні докази прийняття ОСОБА_4 на роботу до відділення ПАТ «ОТП Банк» у м. Одесі відсутні, а, отже, з моменту виходу із відпустки, а саме з 6 листопада 2014 року вона повинна була приступити до роботи у відділенні ПАТ «ОТП Банк» у м. Донецьку. Проте ОСОБА_4 у вказаний час перебувала у м. Одесі, що підтверджується, у тому числі довідкою про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 11 листопада 2014 року.

Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що підстави вважати відстороненням позивачки від роботи у спірний період, а саме з 6 листопада 2014 року по 16 квітня 2015 року, відсутні. ОСОБА_4 належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), щодо недопущення її до роботи у відділення банку у м. Донецьку згідно з положеннями статті 46 КЗпП України, не надано.

Колегія суддів, погоджується з висновком апеляційного суду про те, що районний суд, одночасно пославшись на норми матеріального права щодо змін в організації виробництва і праці, вивільнення працівників, звільнення вагітних жінок, переведення на роботу, недопустимості погіршення умов праці, а також підстав стягнення середнього заробітку, не визначився, які саме із них є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивачки, та не встановив від виконання роботи в якому саме відділенні банку була відсторонена ОСОБА_4 Апеляційний суд таких обставин не встановив.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що хоча й наявні повідомлення про припинення діяльності Донецької регіональної філії банку, проте позивачка з роботи не звільнена, до іншої роботи у порядку зміни умов праці не приступила, з 17 квітня 2015 року по 21 серпня 2015 року перебувала на лікарняному, а з 21 серпня 2015 року та на час розгляду справи перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Доводи касаційної скарги про безпідставне не застосування статті 46 КЗпП України спростовуються вищевказаними встановленими обставинами, у тому числі ненаданням ОСОБА_4 відповідних доказів на підтвердження відсторонення її від роботи. Крім того, позивачкою не підтверджено належними доказами зміну їй істотних умов праці, оскільки наказ № 334 від 21 листопада 2014 року про припинення діяльності відділень та вивільнення працівників був прийнятий для внесення змін в організацію роботи банку в цілому і не стосується відсторонення від роботи саме ОСОБА_4

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк