Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/6582/15-ц

провадження № 61-545 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
представник позивача-ОСОБА_4
відповідачі:-ОСОБА_5,
-публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»
треті особи:-приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевельов Ярослав Дмитрович,
-публічне акціонерне товариство «Інноваційно-промисловий банк»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В., від 11 серпня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевельов Ярослав Дмитрович, публічне акціонерне товариство «Інноваційно-промисловий банк» (далі - ПАТ «Інноваційно-промисловий банк»), про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що з 07 січня 1978 року по 21 березня 1996 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5

20 травня 1996 року між ними було укладено письмовий договір про поділ майна між колишнім подружжям за яким у власність ОСОБА_3, крім іншого, перейшло 90/100 частин квартири АДРЕСА_1, інших 10/100 частин вказаної квартири залишилося у власності ОСОБА_5

14 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Інноваційно-промисловий банк» (правонаступник - ПАТ «Інноваційно-промисловий банк») було укладено договір іпотеки (з наступними змінами), відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку вказану вище квартиру АДРЕСА_3 без згоди позивача та без виділу частки іпотекодавця квартири в натурі.

Чинним рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на її 90/100 частин квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою.

22 травня 2014 року ПАТ «Інноваційно-промисловий банк» відступило своє право вимоги за вказаним вище іпотечним договором на користь ПАТ «Дельта Банк».

22 січня 2015 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на її 90/100 частин квартири.

ОСОБА_3 вважає договір іпотеки від 14 квітня 2006 року (з наступними змінами) недійсним, оскільки його було укладено без виділу частки іпотекодавця ОСОБА_5 в натурі та без попередньої на те згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_3

На підставі наведеного, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 14 квітня 2006 року із внесеними змінами від 27 серпня 2007 року та від 09 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовим Я. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 849, укладений між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Інноваційно-промисловий банк».

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про іпотеку, укладений 14 квітня 2006 року (із внесеними змінами, відповідно до договорів від 27 грудня 2006 року та 09 серпня 2007 року) між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Інноваційно-промисловий банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовим Я. Д. та зареєстрованим в реєстрі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн 80 коп.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн 80 коп.

Рішення суду першої мотивоване тим, що на момент укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_3 була співвласником вказаної квартири і своєї згоди на передачу в іпотеку належних їй 90/100 частин квартири не надавала.

Суд виходив з того, що стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства і це є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року заочне рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відсутня згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Обов'язковою умовою, необхідною для визнання правочин недійсним в такому випадку є недобросовісність дій того з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третьої особи-контрагента за таким договором, однак в даному випадку недобросовісності дій учасників договору іпотеки не встановлено, а тому апеляційний суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій 29 серпня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи не врахував висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року, справа № 6-37цс12, яка зводиться до того, що частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, чого в даному випадку не відбулося.

ОСОБА_3 посилається на помилковість застосування апеляційним судом при розгляді справи висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року, справа № 6-1912цс15, які стосуються режиму спільної сумісної власності подружжя, у той час, коли правовідносини між сторонами у справі стосуються режиму спільної часткової власності окремих співвласників.

Крім того, заявник вказує на безпідставність посилань апеляційного суду, що власником спірної квартири на момент укладення іпотечного договору був ОСОБА_5, оскільки наведеним вище рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року встановлено, що ОСОБА_3 набула права власності на 90/100 частин квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору про поділ майна між колишнім подружжям від 20 травня 1996 року, тобто до моменту укладення іпотечного договору, а за правилами частини третьої статті 61 ЦПК України ці обставини повторному встановленню не підлягають.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 січня 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно із частиною 2 статті 16, статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Обираючи спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна, ОСОБА_3 як на підставу позову послалася на те, що вона була власником 90/100 частин переданого ОСОБА_5 в іпотеку майна. Позивач вважає, що вона набула у власність 90/100 частин спірної квартири 20 травня 1996 року на підставі письмового договору про поділ майна між колишнім подружжям.

Такі посилання заявника є безпідставними у зв'язку з наступним.

Станом на 20 травня 1996 року основні положення про власність в Україні були врегульовані Законом України «Про власність». Відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулювалися Цивільним кодексом України 1963 року та іншими законодавчими актами (частини 1 та 2 статті 8 Закону України «Про власність»).

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 56 затверджено Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (далі - Правила).

Такі Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1.2. Правил).

Відповідно до вимог пункту 4.1. Правил, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 12, у тому числі фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна.

Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводилася державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб наведений в додатку 1 до Правил і до цього переліку не відноситься договір про поділ майна між колишнім подружжям, який укладено у простій письмовій формі.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт набуття нею у власність 90/100 частин спірної квартири в момент укладення вказаного вище договору від 20 травня 1996 року, а також не доведено факт набуття квартири у власність у період, який передував моментові передачі квартири в іпотеку зареєстрованим її одноособовим власником ОСОБА_5, а саме 14 квітня 2006 року.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України в чинній редакції передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на 90/100 частин спірної квартири у ОСОБА_3 виникло лише в момент його реєстрації на підставі рішення суду, а саме 22 січня 2015 року.

У зв'язку з наведеним вище, посилання касаційної скарги на протиправну передачу нерухомого майна в іпотеку без попередньої згоди на те іншого співвласника та без виділу в натурі частки майна іпотекодавця не заслуговують на увагу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_5, що підтверджується, копією договору купівлі-продажу нерухомості від 01 листопада 1994 року, укладеного в період перебування та ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Факт набуття спірного майна в період шлюбу, в контексті норм КпШС України, чинного на момент розірвання шлюбу між сторонами у справі, може свідчити про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної власності подружжя.

Разом з тим, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року, справа № 6-1912цс15).

Оскільки факт недобросовісності дій сторін оспорюваного іпотечного договору при розгляді справи не знайшов свого підтвердження, то висновки апеляційного суду про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним з підстав, передбачуваних частиною першою статті 203, частиною першої статті 205 ЦК України, є правильними та обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому таке судове рішення, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судове рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик