05.02.2018 Справа № 756/4805/16-ц
№2/756/207/18
№756/4805/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Тітова М.Ю.

за участю секретаря Лісовенка О.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Свої вимоги обгрунтовував тим, що з листопада 1996 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 14.01.2011 між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі, а саме 26.06.2003 між відповідачем та ПП «Рєвєрс» було укладено договір-купівлі продажу квартири, за умовами якого для цілей сім'ї була придбана квартира АДРЕСА_1. Позивач вказує, що перший внесок за оплату вартості квартири у розмірі 11300,00 грн. був здійснений його матір'ю, а інша сума коштів була отримана сторонами в кредит, який вони спільно оплачували з сімейних коштів. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. До 31.05.2013 позивач фактично проживав у спірній квартирі, але у зв'язку із непорозуміннями з відповідачем вимушений був переїхати. На початку 2016 року позивачу стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2015 за позовом ОСОБА_3 його визнано таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Проте з рішенням суду позивач не погоджується, оскільки він є співвласником квартири і має право вільно володіти, розпоряджатися своїм майном, у тому числі проживати у спірній квартирі.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.09.2016, позивач просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири та відновити його право на вселення, користування та розпорядження квартирою.

Позивач у суді позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на недоведеність позовних вимог. Крім того зазначив, що відповідач не проживає у спірній квартирі з літа 2010 року у зв'язку з чим заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

З листопада 1996 року по січень 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, про що свідчить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.01.2011.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2003, укладеного між ПП «Рєвєрс» та ОСОБА_3, відповідач придбала у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,10 кв.м., жилою площею 14,70 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 3464 (а.с. 7).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Враховуючи те, що законодавцем встановлено презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що відповідачем за час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів придбання вказаної вище квартири за рахунок особистих коштів, суд доходить висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог щодо поділу майна, суд встановив наступне.

За правилами ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як убачається з матеріалів справи, під час набуття права власності на спірну квартиру сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у січні 2011 року. Про порушення свого права власності позивач дізнався на початку 2016 року з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2015 (справа №756/9382/15-ц), згідно з яким його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Із позовом про поділ спільного майна позивач звернувся у квітні 2016 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Доказів відносно того, що позивачу стало відомо про порушення його права власності ще у 2010 році відповідачем не надано.

Відтак, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому суд вважає, що вимоги позивача про поділ майна подружжя є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача щодо відновлення його права на вселення, користування та розпорядження спірною квартирою, то в цій частині позову суд вирішує відмовити, оскільки такі права позивача, як співвласника квартири, закріплені законодавством та не потребують додаткового захисту в судовому порядку.

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 (був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 до 01.04.2016, на даний час ніде не зареєстрований, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків відсутні): визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ю. Тітов