Номер провадження 2/521/1955/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року Малиновський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого - судді Лічмана Л.Г.

при секретарі - Тимофієнко Н.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи - Одеської міської ради про визнання права власності на частку домоволодіння за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

21.08.2017 р. представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій просив суд визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на житлову кімнату літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 05.11.1963 р. придбала у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 6/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2. 01.06.1979 р. був затверджений перерахунок часток у домоволодінні та надано право на оформлення права власності на 1/25 частку за ОСОБА_3

У 1973 р. ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, який не був зареєстрований у нотаріальному порядку, придбала у ОСОБА_8 житлову кімнату площею 14,0 кв.м., яка примикала і була суміжна до її частини житлового будинку. У 1985 р. ОСОБА_8 звернувся до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовною заявою про виселення ОСОБА_3 з зазначеної кімнати, однак рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси у позовних вимогах ОСОБА_8 було відмовлено.

Розпорядженням виконкому Іллічівської районної адміністрації м. Одеси № 619 від 26.08.1999 р. прийнято рішення видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на 1/20 частину спірного домоволодіння, з врахуванням користування нею кімнатою площею 14,0 кв.м. Факт користування позивачем спірною кімнатою підтверджується технічним паспортом. Крім того, позивач сплачує усі комунальні платежі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав зазначені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду пояснив зайнятістю на роботі, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи - Одеської міської ради у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки позивачами не доведено добросовісність та безперервність володіння спірним майном, та до складу майна входить майно, яке є самочинним.

Дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з наступних міркувань.

Ухвалою Народного суду Іллічівського району м. Одеси від 07.06.1963 р. затверджено мирову угоду між сторонами, за якою визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/20 частину будинку за спірною адресою, за ОСОБА_7 на 1/8 частину, за ОСОБА_10 на 1/8 частину, ОСОБА_6 на 3/16 частин, ОСОБА_11, на 1/6 частину, за ОСОБА_12 на 1/10 частину, ОСОБА_29 на 1/200 частину. При цьому ОСОБА_7 передано приміщення № 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, загальною площею 22,93 кв.м., в житловому будинку «А» та інше. ОСОБА_6 передано приміщення № 2-1, 2-2, 2-3, загальною площею 44,92 кв.м., в житловому будинку «А». ОСОБА_11 передано приміщення сараїв «И», «М» і частка виробничої будови «В». (а.с. 7-8)

Згідно довідки, виданої 30.10.1963 р. БТІ в реєстраційній книзі домоволодіння під реєстровим № 26 на стор. 71 книга 64, на праві особистої власності за громадянами зареєстровано за ОСОБА_11 7/20, ОСОБА_12 1/10, ОСОБА_13 1/20, ОСОБА_11 1/16, ОСОБА_6 3/16, ОСОБА_10 1/8, ОСОБА_7 1/8. (а.с. 6)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.11.1963 р. ОСОБА_6, та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_3 купила 6/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3 та складається з двох кам'яних одноповерхових житлових будинків на тринадцять кімнат з надвірними спорудами. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Колесниченко И.Б. 05.11.1963 р., за реєстром № 7744. (а.с. 5 звор., 9)

Рішенням Виконавчого комітету від 01.06.1979 р. № 496 про перерахунок часток домоволодіння вирішено затвердити перерахунок часток та переоформити право власності на 1/25 за ОСОБА_7, 1/25 за ОСОБА_3, 1/25 за ОСОБА_11 та іншими. (а.с. 10)

Зі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.06.1979 р. ОСОБА_3 є власником 1/25 частин домоволодіння по провулку АДРЕСА_4. Це Свідоцтво зареєстровано під № НОМЕР_1 на стор. 115 книга 164. (а.с. 13)

Рішенням Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 05.08.1986 р. у позові ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про виселення з кімнати площею 14,0 кв.м. будинку АДРЕСА_5 відмовлено.

Вказаним рішенням також встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що спірну кімнату передано у користування ОСОБА_3 у 1973 р. (а.с. 14-15)

Частиною четвертою ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно розпорядження № 619 від 26.08.1999 р. про затвердження розрахунку ідеальних часток між співвласниками в домоволодінні № АДРЕСА_2, встановлено, що ОСОБА_3, на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого ЖКО Іллічівського району м. Одеси 22.06.1979 р., належить 1/25 часток домоволодіння. В фактичному користуванні ОСОБА_3 знаходиться в житловому будинку літ. «В»: 10-1 житлове площею 14,5 кв.м., в тамбурі «в-2»: 10-4 веранда площею 5,0 кв.м., сарай «Ж», що складає 1/20 частин домоволодіння. ОСОБА_15 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.1990 р. належить 1/25 часток домоволодіння, в фактичному користуванні ОСОБА_16 серед іншого в літ. «В» 10-2 житлова кімната площею 14,0 кв.м., що складає 11/50 часток домоволодіння. За рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 05.08.1986 р. в житловій кімнаті «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. проживає ОСОБА_3 У Розрахунок не увійшли самочинні побудови: прибудови «а-6», «а-7», тераса «б-3», сарай «О», прибудова «в-1», тамбур «в-3», що належать ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_3 Таким чином видано свідоцтво ОСОБА_3 на 1/20 часку спірного домоволодіння. (а.с. 11-12)

Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 01.08.2017 р. та від 10.07.1989 р. у АДРЕСА_6 у квартирі, площею 34,00 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат проживає ОСОБА_3 з 19.02.1964 р., ОСОБА_20 з 13.08.1963 р., ОСОБА_21 з 07.09.1988 р., ОСОБА_22 з 13.10.1986 р. (а.с. 16, 55-59)

Особові рахунок на комунальні послуги, а саме газопостачання, електропостачання, водопостачання на квартиру № АДРЕСА_7 площею 34,4 кв.м. відкрито на ім'я ОСОБА_3, яка сплачувала відповідні комунальні платежі у 2006 р., 2007 р., 2009 р. (а.с. 18-20)

Згідно акту щодо підтвердження факту проживання від 04.08.2017 р., засвідченого начальником КП «ЖКС «Хмельницький», мешканцями будинку за спірною адресою ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 вказано, що ОСОБА_3 мешкає у квартирі НОМЕР_2

З Інформаційної довідки № 110679315 від 16.01.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається відсутність інформації про реєстрацію права власності у АДРЕСА_1

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.01.2018 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, витребувано з П'ятої одеської державної нотаріальної контори завірені належним чином свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 р. і після смерті ОСОБА_27, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

З отриманої на запит суду копії спадкової справи вбачається наявність виданого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.1990 р., зареєстрованого за № 3С-2310, відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_11 є його дружина ОСОБА_27, спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 1/25 частини домоволодіння з надвірними побудовами, що знаходиться у АДРЕСА_8 (а.с. 94)

Таким чином ОСОБА_27 успадкувала частку свого чоловіка ОСОБА_11

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.10.2011 р. та від 27.08.2012 р., виданих державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-1733 та № 2-951 відповідно, спадкоємцями ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р., є на ? частку її син ОСОБА_4 та на ? частку її син - ОСОБА_5 Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з грошових вкладів з належними відсотками, які зберігаються в філії Одеського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України». (а.с. 95)

Крім того, листом від 17.08.2011 р. № 1814/02-14 ОСОБА_4 повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння, яка належала ОСОБА_15, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 р., у зв'язку з тим, що відбувся перерахунок ідеальних часток, який затверджений Іллічівською районною адміністрацією від 26.08.1999 р., в результаті поділу 1/25 частки домоволодіння, яка належала ОСОБА_15, змінилась на 11/50 часток домоволодіння. (а.с. 98)

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.

Згідно із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання цим Кодексом.

Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2001 року.

З цих приписів закону випливає, що для набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлений склад певних юридичних фактів, а саме: добросовісне заволодіння чужим майном, продовження відкритого і безперервного володіння протягом десяти років таким майном.

Наявність цих фактів доведені позивачем у змагальному процесі шляхом надання суду своїх доказів, які суд визнає переконливими.

Основними доводами у запереченнях сторони відповідача є недоведеність добросовісності заволодіння позивачем спірним майном та фактична належність вказаного будинку до відумерлої спадщини.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Терміно-поняття цієї категорії у ЦК України та інших законах, які відносяться до актів цивільного законодавства України, відсутнє.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, зокрема зазначається. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач ОСОБА_3 заволоділа добросовісно спірною кімнатою у 1973 р., вселившись до неї з дозволу власника ОСОБА_8 Заволодіння кімнатою в літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. АДРЕСА_9 ОСОБА_3 відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду.

Володіння ОСОБА_3 вказаною кімнатою визнається судом відкритим, тому що позивач не приховувала факт знаходження спірного майна у її володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною кімнатою у квартирі близько 45 років, постійно мешкає у квартирі, до якої ця кімната приєднана. Спірна кімната належить відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які прийняли її у спадок разом з банківськими вкладами після смерті матері ОСОБА_15, при цьому вони не заявляють до позивача вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна і позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірною квартирою.

Посилання представника Одеської міської ради, що до складу майна входить майно, яке є самочинним, суд не приймає до уваги. Спірна кімната не є самочинним будівництвом, на інші приміщення, які є самочинними, суд не визнає право власності за ОСОБА_3

Зазначення в цьому рішенні прізвищ «ОСОБА_15 або ОСОБА_15», «ОСОБА_11 або ОСОБА_11» пояснюється наявністю в матеріалах справи правовстановлюючих та інших документів з різним їх написанням цих прізвищ. Судом достовірно встановлено, що спірна кімната належала батькам відповідачів і саме вони прийняли відповідну спадщину.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У рішенні від 8 квітня 1976 р. у справі «Габріель Дефренн проти Бельгійської авіакомпанії «Сабена» Європейський суд з прав людини вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення.

Наслідки, спричинені судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_3, у разі його задоволення будуть свідчити про справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) Таке рішення буде відповідати положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ поняття майно розуміється і як фактичне майно, і як майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право.

У п. 124 рішення від 30 листопада 2004 р. у справі «Онер'їльдиз проти Туреччини» ЄСПЛ наголосив, що поняття майно у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, і воно не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: питання, яке при цьому потребує вирішення, полягає в з'ясуванні наявності підстав вважати, що обставини даної справи, ураховані в цілому, надають заявникові титул щодо матеріально-правового інтересу. Поняття майно охоплює не лише існуюче майно, але також може стосуватися засобів праводомагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності.

Рішення суду про задоволення позову ОСОБА_3 буде свідчити про дію в Україні принципу верховенства права, яким здійснюючи правосуддя, керується суд. (ст.ст. 8 і 129 Конституції України)

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі зазначеного, суд визнає за ОСОБА_3 право приватної власності за набувальною давністю на житлову кімнату в літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. АДРЕСА_1

Керуючись вимогами ст.ст. 76, 263-265 ЦПК України, -

С У Д

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності за набувальною давністю на житлову кімнату в літ. «В» 10-2 площею 14,0 кв.м. у кв. АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, тобто з 16 лютого 2018 року.

С У Д Д Я: