Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/244/17-ц

провадження № 61-1589 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державний навчальний заклад «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Волошина С. В. від 20 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області у складі суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Сала Т. Б., від 1 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до державного навчального закладу «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» (далі - ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що 25 серпня 2015 року між нею та відповідачем був укладений трудовий договір строком до 25 серпня 2016 року. Наказами відповідача від 23 та 25 серпня 2016 року її було звільнено з посади старшого майстра на підставі пункту другого статті 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки після закінчення строку дії трудового договору, трудові відносини фактично тривали, про звільнення вона дізналася 6 грудня 2016 року під час виконання трудових обов'язків, а тому вважала, що відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України між сторонами дія трудового договору продовжена на невизначений строк, у зв'язку з чим просила поновити її на посаді старшого майстра відповідача та стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30 704 грн 96 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося із дотриманням норм трудового законодавства, відповідач за два місяці виявив бажання припинити трудові відносини у визначений трудовим договором строк, однак у зв'язку із перебуванням позивача на лікарняному її було звільнено в перший день виходу на роботу. З огляду на законність звільнення позивача та відсутність вимушеного прогулу, не підлягають до задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 1 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд повно і всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що після закінчення строку трудового договору трудові відносини між сторонами фактично тривали, що свідчить про продовження цього договору на невизначений строк, а тому її незаконно звільнено з роботи на підставі пункту другого статті 36 КЗпП України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанції встановлено, що ОСОБА_4 була прийнята на роботу до ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технології та дизайну» на посаду старшого майстра за строковим трудовим договором з 25 серпня 2015 року по 25 серпня 2016 року на підставі поданої нею заяви від 24 липня 2015 року та згідно із наказом від цієї ж дати.

Відповідно до повідомлення від 8 червня 2016 року роботодавець попередив, що звільнення позивача згідно з умовами договору відбудеться 25 серпня 2016 року, проте ОСОБА_4 відмовилася ознайомлюватися з повідомленням, про що були складені відповідні акти.

Наказом відповідача від 23 серпня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору вирішено звільнити позивача з посади старшого майстра з 25 серпня 2015 року, однак у зв'язку із перебуванням позивача на лікарняному наказом від 25 серпня 2016 року внесено зміни до попереднього наказу про звільнення та вирішено звільнити ОСОБА_4 з посади старшого майстра з першого дня виходу на роботу після лікування.

Судами встановлено, що з 23 серпня по 5 грудня 2016 року ОСОБА_4 перебувала на лікарняному.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно із статтею 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Пунктом другим частини 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач поставив вимогу про припинення трудових відносин у зазначений трудовим договором строк, однак у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю працівника звільнення його з посади було проведено наступного дня після закінчення перебування на лікарняному та виходу на роботу, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що з 25 серпня по 6 грудня 2016 року позивач не отримувала від відповідача вимогу про припинення трудових відносин, а тому дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк є необґрунтованими, оскільки відповідач 8 червня 2016 року виразив свою волю про майбутнє припинення трудового договору, повідомивши у письмовій формі про це позивача, однак ОСОБА_4 відмовилася ознайомлюватися з таким повідомленням, про що були складені відповідні акти.

Крім того, у вказаний період позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності, який унеможливлював виконання трудових обов'язків, що не може свідчити про наявність фактичних трудових відносин у розумінні статті 39-1 КЗпП України.

Звільняючи позивача не у день закінчення строкового трудового договору (23 серпня 2016 року), а на наступний день після закінчення лікування позивача (6 грудня 2016 року), відповідач не мав на меті продовжувати трудові відносини з ОСОБА_4, а дотримувався вимог частини третьої статті 40 КЗпП України про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 1 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта