АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/1344/16-ц 22-ц/774/314/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 184/1344/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.,

сторони:

позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2017 року, яке постановлено суддею Гаєвим О.В. у місті Покров, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач ОСОБА_2 в період часу з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року працювала у нього, як у фізичної особи-підприємця, за трудовим договором між працівником та фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю № 7 від 13.11.2008 року, за посадою «продавець продовольчих товарів» у магазині «Продукти».

Між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 13.11.2008 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей роботодавця. Дані про рух товарно-матеріальних цінностей у ФОП ОСОБА_1 фіксувались продавцями у книгах обліку руху товару, виручки і залишків увірених їй матеріальних цінностей. Книга велася відповідачем безпосередньо у місці продажу товарів і зберігалась лише у відповідача. Наприкінці робочого дня відповідачем підбивались підсумки всіх сум, у тому числі за реалізований товар, (виручка) і власноручно нею виводилась денна сума по кожній графі книги.

За період з серпня 2014 року по липень 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала кошти від реалізації товару на суму 15 600 грн., які були нею не повернуті та про які вона не надала жодного звіту, а тому позивач вважає, що ці кошти фактично були безпідставно привласнені відповідачем по справі та просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 15 600 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи.

Позивач зауважує на тому, що суд першої інстанції, взявши до уваги висновок експертів № 5933/5934-16 від 19.07.2017 року не встановив, чи самостійно ОСОБА_2 підраховані та записані у облікових зошитах підсумкові суми витрачених за день грошей з виручки від продажу товару, оскільки у даних записах були виправлення, які робила відповідач, а позивач вважає, що таких виправлень не мало бути. Судом не враховано, що облікові книги (зошити) постійно зберігались у відповідачки і вона могла вносити в них виправлення будь-коли, натомість судом першої інстанції вказані зошити дослідженні не були.

Також позивач зауважує на тому, що твердження відповідача про те, що вона не робила виправлень у облікових Книгах (зошитах) є безпідставними та не доведеними, оскільки книги перебували у відповідачки, а він не мав доступу до даної книги обліку товару.

Позивач вважає, що висновок суду першої інстанції стосовно того, у нього відсутній документ, який підтверджує наявність спричинених йому збитків, як то акт ревізії, акт інвентаризації, прибуткова і витратна документація, є безпідставним, оскільки на його думку, він належним чином довів розмір шкоди, завданої відповідачем в період часу з серпня 2014 року по липень 2015 року.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Вислухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року перебувала у трудових відносинах з позивачем ФОП ОСОБА_4 за трудовим договором № 7 від 13.11.2008 року, працювала на посаді продавець продовольчих товарів в магазині «Продукти» (а.с. 8).

Як вбачається з наданого позивачем від 13.11.2008 року типового договору про повну індивідуальну матеріально відповідальність, укладеного між сторонами, відповідно до умов якого відповідач, працюючи у магазині "Продукти", зобов'язується виконувати трудові обов'язки безпосередньо пов'язані з зберіганням та продажем товарів, зокрема: дбайливо відноситися до переданих їй для зберігання матеріальних цінностей і здійснювати заходи до запобігання збитку; вести облік, складати і надавати в установленому порядку товарно-грошові й інші звіти про рух і залишки увірених їй матеріальних цінностей, а також несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей роботодавця (а.с. 9).

Відповідно до наданого до суду табеля обліку використання робочого часу, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в липні 2015 року відпрацювала свою останню зміну 26 числа і передала свою зміну продавцю ОСОБА_5М.(а.с. 14).

Наказом № 20 від 22 вересня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 27 липня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с. 31).

Звертаючись з позовом ФОП ОСОБА_1, обґрунтовував свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків тим, що за період з серпня 2014 року по липень 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала кошти від реалізації товару на суму 15 600 грн., які були нею не повернуті та про які вона не надала жодного звіту, а тому позивач вважає, що ці кошти фактично були безпідставно привласнені відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не було доведено як факту заподіяння йому матеріальної шкоди, так і факту наявності можливої вини саме ОСОБА_2 у спричиненні матеріальної шкоди, заподіяних внаслідок порушення покладених не неї трудових обовязків під час її роботи у ФОП ОСОБА_4 на посаді продавця продовольчих товарів у магазині «Продукти».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Позивач ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що за період з серпня 2014 р. по липень 2015 р. відповідач ОСОБА_2 отримала коштів від реалізації товару на суму 15 600 грн., які були його власністю, але не повернула ці кошти йому, а також не надала жодного звіту про використання даних коштів. Всі ці обставини були ним виявлені після звільнення відповідача ОСОБА_2 з роботи, під час перевірки книг обліку та руху товарів, що стало підставою для його звернення до органів поліції з відповідною заявою щодо вчинення крадіжки.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України (далі - КЗпП), Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених не них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем по справі, відповідно до вимог, відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення по справі, ст.ст.12,82ЦПК України, в редакції 2017 року, не надано належних та допустимих доказів того, що йому було завдано збитків, як то: акту ревізії, акту інвентаризації, прибуткової і витратної документації, будь-яких накладних, з яких можливо встановити суму завданого збитку, не доведено суму збитків, та не доведено, що такі збитки йому спричинені відповідачем ОСОБА_2

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, взявши до уваги висновок експертів № 5933/5934-16 від 19.07.2017 року не встановив, чи самостійно ОСОБА_2 підраховані та записані у облікових зошитах підсумкові суми витрачених за день грошей з виручки від продажу товару, оскільки у даних записах були виправлення, які робила відповідач, а позивач вважає, що таких виправлень не мало бути, та не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки згідно висновку експертів № 5933/5934-16 від 19.07.2017 року досліджуванні рукописні цифрові записи, розташовані в книзі № 1 (зошиті) обліку руху товару, виручки і залишків матеріальних цінностей та книгах № 2,3 (зошитах) обліку руху товару, виручки і залишків товару відділу №3 піддавались змінам шляхом дописки штрихів, а в деяких рукописних цифрових записах і шляхом наведення вже існуючих записів (відповідно до таблиці №4) (а.с. 167), а отже встановити, хто робив вказані виправлення неможливо, як і не можливо стверджувати, що вказані виправлення були зроблені відповідачкою ОСОБА_2

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що облікові книги (зошити) постійно зберігались у відповідачки і вона могла вносити в них виправлення будь коли, натомість судом першої інстанції вказані зошити дослідженні не були, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях позивача, в той час, як відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що виправлення в зошиті вносила відповідач по справі. Крім того, посилання позивача на укладання з відповідачем договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, згідно висновку комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів № 5933/5934-16 від 19.07.3017 року, рукописні записи від імені ОСОБА_2, розташовані в типовому договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 13.11.2008 року виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: