Справа № 364/960/17 Головуючий у І інстанції Макаренко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/709/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 26 13.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 та просило суд відповідно до норм ст. 1054 ЦК України стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2012 року № б/н у розмірі 46 354,29 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1999,34 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі - 37 771,42 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі -3899,99 грн.; штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова ) - 2183,54 грн., а також стягнути судові витрати у розмірі 1600 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 17 квітня 2012 року № б/н ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак. порушуючи умови договору, відповідач ухиляється від виконання зобов'язань і заборгованість добровільно не погашає, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» просив у судовому порядку стягнути вказані кошти.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2012 року № б/н у розмірі 1999,34 грн. та судовий збір у розмірі 68,96 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк», подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Вважає, що судом при розгляді справи не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для розгляду справи, а саме: суд першої інстанції помилково посилається у рішенні на правові позиції Верховного суду України , які викладені у постановах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року; не взято до уваги той факт, що відповідачка ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифів банку шляхом підписання 17 квітня 2012 року анкети-заяви про приєднання; розмір відсоткової ставки та неустойки у зв'язку з порушенням зобов'язань сторони погодили у тарифах, умовах та правилах; відповідачкою не надано доказів щодо того, що вона заперечувала проти збільшення процентної ставки при надсиланні їй SMS повідомлень про це.

Відповідач у справі ОСОБА_5, в особі свого представника ОСОБА_6, у своєму відзиві на апеляційну скаргу заперечив щодо доводів ПАТ КБ «Приватбанк» та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, мотивуючи свої заперечення тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального, процесуального права із застосуванням правових позиції Верховного суду України викладених у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, від 11 лютого 2015 року у справі №6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Також, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо безпідставності посилання позивача на «Умови та Правила надання банківських послуг», як підставу укладення кредитного договору та прийняття ОСОБА_5 вказаних у даних Правилах умов, так як дані Правила нею не підписані. Крім того, представник відповідачки зазначив, що додані до позовної заяви Тарифи обслуговування кредитних карток «Універсальна» які також є різними за своїм змістом, відповідачка не погоджувала та не підписувала, тому доводи апелянта у цій частині вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 17 квітня 2012 року ОСОБА_5 підписала Анкету-заяву № б/н, згідно якої отримала платіжну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом 2000 грн. ( а.с.6).

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов і правил надання банківських послуг» відповідачка зобов'язувалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання по перевитратах платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6 «Умов і правил надання банківських послуг» строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а також овердрафту, що виникає за такими картами, наведено у довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору та встановлюється даними пунктами. Платіж включає в себе плату за користування кредитом, передбачену «Тарифами банку» та частину заборгованості за кредитом. За користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки у розмірі, встановленому «Тарифами банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік. У разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн. клієнт сплачує пеню, розраховану за цим пунктом « Умов та Правил надання банківських послуг».

Згідно розрахунку заборгованості за договором від 17 квітня 2012 року № б/н укладеного між ПАТ КБ « Приватбанк » та ОСОБА_5 заборгованість останньої по кредитному договору станом на 31 липня 2017 року становить 46 354,29 грн., з яких 1999,34 грн. заборгованість за кредитом; 37 771,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 899,99 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2183,54 грн. штраф (процентна складова).

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем доведено факт надання відповідачці кредитної картки з встановленим кредитним лімітом 2000 грн., отримання нею, використання указаних кредитних коштів, а також не повернення нею позивачу кредитних коштів у розмірі 1999,34 грн.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає вірними.

Відповідно до вимог ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ч.2 ст. 625 цього кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2012 року ОСОБА_5 отримала кредит у ПАТ КБ « ПриватБанк» у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується відповідною Анкето-заявою (а.с.6).

Указаним договором передбачено, що клієнт ознайомлений та погоджується з «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою», а також «Тарифами банку», які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 «Умов надання банківських послуг» договір про надання банківських послуг, кредитний договір складається з заяви позичальника, пам'ятки клієнта, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою і тарифами. Для виконання послуг банк відкриває клієнту картковий рахунок, видає клієнту картки, їх вид та строк дії визначений у заяві та в пам'ятці клієнта.

Як зазначено у п. 1.1.2.1.7 Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Кодексу на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту укладення з відповідачкою кредитного договору, позивач надав до суду копію анкети -заяви від 17 квітня 2012 року, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов і правил надання банківських послуг» .

На підтвердження заборгованості відповідачки перед Банком надано розрахунок заборгованості з 17 квітня 2012 року по 31 липня 2017 року (а.с.4-5), з якого вбачається, що ОСОБА_5 користувалася кредитними коштами та здійснювала платежі на погашення заборгованості перед Банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи, що відповідачка при розгляді справи в суді першої інстанції не заперечила наявності заборгованості за кредитом в сумі 1999, 34 грн, не оспорює в апеляційному порядку рішення у цій частині, тому колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про незаконність відмови у стягненні коштів за користування кредитом, а саме : 37 771,42 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3 899,99 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн. штрафу (фіксована частина); 2183,54 грн. штраф (процентна складова), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Так, обґрунтовуючи відмову у задоволенні інших позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того ОСОБА_5 погодила та підписала «Умови і правила надання банківських послуг» затверджені наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, на які позивач посилається як підставу для нарахування відсотків за користування кредитом, застосування санкцій за порушення грошового зобов'язання ( пені, штрафу), а також правомірність зміни процентної ставки.

Крім того суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те що відповідачкою не погоджено жоден із наданих позивачем «Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» .

Вказані висновки суду першої інстанції є обґрунтовані.

Із наданого Банком до суду розрахунку вбачається, що розмір відсоткових ставок станом на 17 квітня 2012 року становив - 30%, станом на 01 вересня 2014 року - 34,80%, станом на 01 квітня 2015 року - 43,20%.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною, тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана ) та порядок їх сплатити за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Тобто, Банк, всупереч вимог закону, на власний розсуд, без погодження з відповідачкою збільшив розмір відсоткової ставки за користуванням кредитними коштами.

Згідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Враховуючи, що Банком не надано суду належних та допустимих доказів щодо підписання чи погодження відповідачкою умов кредитування, того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, позовні вимоги Банку щодо сплати грошових коштів за користування кредитом не є доведеними та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції та не можуть свідчити про його не законність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Керуючись ст. 7 ч.13, ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню відповідно до норм ст. 389 ч.3 п.2 ЦПК України не підлягає.

Судді :

__________ _____________ _____________

Яворський М.А. Кашперська Т.Ц., Фінагеєв В.О.,