П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/15662/16-ц

Головуючий у 1 інстанції Скрипниченко Т.І.

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення відомостей з актового запису про батьківство,

в с т а н о в и л а:

09 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення відомостей з актового запису про батьківство. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 вересня 2003 року уклав шлюб з відповідачем, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року народила дочку ОСОБА_3. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 23 травня 2016 року шлюб розірвано. В актовому запису про народження дитини його записано батьком ОСОБА_3. Оскільки відповідач за час шлюбу йому зраджувала, вважає, що він не є батьком дитини, яка народилася у шлюбі з ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав скаргу, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 вересня 2003 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 30 липня 2009 року, батьками вказані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 травня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 25 листопада 2016 року, ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_5, у зв'язку із чим змінила прізвище на «ОСОБА_2».

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про виключення з актового запису про народження ОСОБА_3 відомостей про те, що він є батьком малолітньої, суд першої інстанції виходив з того, що у справі відсутні безспірні докази, які спростовують батьківство позивача відносно цієї дитини, а тому, в інтересах останньої, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена в шлюбі, походить від подружжя, тобто закон встановлює презумпцію шлюбного походження дитини, яка складається з презумпції материнства дружини та презумпції батьківства чоловіка.

Приписами ст. 133 СК України визначено, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини.

Згідно зі ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статтей 122,124,126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство, зокрема, особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.

Установлено, що 19 вересня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.(нині ОСОБА_2) було зареєстровано шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 травня 2016 року розірвано.

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_3, батьком якої в свідоцтві про народження зазначено позивача ОСОБА_1

Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

За змістом ст. ст. 12, 263 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

В апеляційній скарзі позивач, вважаючи судове рішення незаконним, послався на те, що у судовому засіданні відповідач визнала позовні вимоги з приводу того, що позивач не є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовилася від проведення експертизи і тому у суду були підстави для задоволення його вимог.

З цими доводами колегія суддів погодитися не може.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За клопотанням позивача у справі ухвалою суду першої інстанції від 08 червня 2017 року було призначено молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України. Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи від 14 серпня 2017 року, експертизу не проведено внаслідок не надання біологічних зразків для проведення експертизи у встановлений термін.

Ці обставини знайшли своє відображення у справі, але як свідчать матеріали неявка ОСОБА_2 до експертної установи була обумовлена об'єктивними причинами, а саме, народженням у неї другої дитини, яка на травень 2017 року мала два місяці від роду (а.с. 22,38). Тому, визнати неявку ОСОБА_2 до м.Запоріжжя для проведення експертизи без поважних причин не можна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 погодилася з проведенням експертизи, але не з'явилася до м.Запоряжжя.

Згідно вимог ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Дослідивши обставини у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що в інтересах дитини, необхідно відмовити ОСОБА_1 у визнанні того факта, що він не є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і відомості про його батьківство слід виключити з актового запису про народження дитини.

Перевіряючи законність судового рішення, апеляційний суд враховує вимоги ст. 89 ЦПК України, яка визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що позивач визнавав, що він є батьком дитини, але хотів щоб це було офіційно визнано тільки шляхом проведення експертизи. Дійсно вона писала суду, що позивач не батько дитини, але хотіла йому помститися після того, як він подав позов про оспорювання батьківства. Вона надавала можливість спілкуватися позивачу з дитиною, вони разом гуляли, але після того, як він покинув дитину у торговельному центрі у травні 2016 року вона перестала надавати можливість їм бачитися, щоб дитини не страждала морально.

ОСОБА_1 апеляційному суду показав, що на час зачаття дитини вони проживали з ОСОБА_2 у квартирі, яку знімали і дружина сама повідомила його про те, що вагітна. Від дитини він не відмовлявся. До розірвання шлюбу він постійно спілкувався з дитиною, а коли відносини припинилися, звертався до органів опіки та піклування з приводу того, щоб йому було встановлено час спілкування з дочкою, але необхідні документи не підготував і тому це питання до кінця вирішено не було. Мав випадок, коли він залишив дочку у торговельному центрі і після цього відповідач надавала йому можливість бачитися з дитиною тільки під наглядом іншої особи. Визнав, що заяву про те, що він не батько дитини ОСОБА_2 зробила в стані афекту, коли не чекала його появи і це було для неї несподівано. Написати заяву про відмову від дочки він не згоден.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також звертає увагу на те, що в суді першої інстанції відповідач визнала позов і тому, його вимоги підлягали задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з рішення, яке оспорюється, судом першої інстанції дана відповідна оцінка встановленим обставинам і, з урахуванням норм матеріального і процесуального права, зроблено висновок, що сам по собі факт визнання позову відповідачем не може бути підставою для виключення з актового запису про народження ОСОБА_3 відомостей про батьківство ОСОБА_1, оскільки це буде порушувати права та законні інтереси малолітнього.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками, оскільки зі справи та пояснень сторін вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 2003 року, позивач не заперечував того, що їх шлюб ґрунтувався на почутті любові, дитина народилася через 6 років спільного проживання і до грудня 2015 року між ним та відповідачем існували сімейні відносини; ініціатором розірвання шлюбу він не був, позивач з 2016 року виплачує аліменти на утримання дитини, протягом тривалого часу - семи років після народження дитини, він не ставив під сумність походження дитини від нього і тому це також є обставиною, яка, за відсутності протилежного, переконує колегію суддів у тому, що судове рішення є правильним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не викликав для допиту свідка, не є підставою для скасування рішення, зважаючи на те, що в судовому засіданні 03 листопада 2017 року позивач, який був присутнім у судовому засіданні, не підтвердив своє клопотання про виклик свідка ОСОБА_7 та не заперечував проти закінчення судового слідства за відсутності цих доказів.

Таким чином, колегія вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання факту відсутності кровного споріднення між позивачем і малолітньою ОСОБА_3 та виключення з актового запису про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відомостей про батьківство ОСОБА_1

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 02 березня 2018 року.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А. Зайцева

О.М.Пономарьова