Справа №705/4145/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючої - судді Мазуренко Ю.В.

при секретарі Щербаковій Л.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування збитків та моральної шкодиВ позові позивач просить суд:

«…1. Визнати договір дарування ОСОБА_2 від 29.08.2017 року на частину будинковолодіння по вул..Садова,16 недійсним.

2. Зобовязати ОСОБА_2 повернути у спільне управління подароване майно та відшкодувати збитки 2 тис.грн. і моральну шкоду 2 тис. грн. ОСОБА_1

3. Постановити окрему ухвалу щодо порушення законодавства по договору дарування від 29.08.2017 року та направити правоохоронним органам.

4. Судовий збір стягнути з відповідача….».

Свої позовні вимоги він мотивує тим, що згідно договору дарування, що був укладений у 1994 році йому та ОСОБА_2 належить частина будинковолодіння по вул. Садова,16, м. Умань. За минулий період між ними так і не була встановлена справжня воля кожного і не досягнуто жодної угоди щодо виділення належних часток або про особливий порядок володіння, користування і розпорядження спільним дарунком. І тому позивач в позові зазначає, що при вирішенні суперечностей вони застосовували загальні положення і типові договірні умови. 29.08.2017 року ОСОБА_2 подарувала свою частину іншій особі. Позивач вважає, що при даруванні частини будинку ОСОБА_3 не були додержані вимоги закону, а саме:

-ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу повноважень, і без його письмової згоди, односторонньо фактично розділити спільне майно, визначене договором дарування 1994 року;

-договір проігнорував його субєктивність, неправомірно припинив його права і обовязки по спільному майновому комплексі та порушив співвідношення майнових інтересів;

-нотаріальне посвідчення здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка в результаті обмана дарувальниці;

-протиправно ОСОБА_2 по змові з обдарованою отримала значну суму грошових коштів без наміру їх оподаткування;

-незважаючи на договір дарування, під час нападу на його майно, умисно пошкодила вхідні двері, що задокументовано патрульною поліцією за ЄО-9727 03.10.2017 року, нанесла матеріальні збитки 2000 грн. Продовжує психологічний тиск і завдала моральну шкоду 2000 грн. На цих підставах позивач звернувся з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та вказав, що він і відповідач є власниками частини будинку по вул. Садовій, 16 м.Умані, що підтверджується відповідними документами. В судовому засіданні він пояснив, що все це продовжується ще із 1994 року, розподіл був здійснений не справедливо. В своїх поясненнях в суді позивач вказував, що на даний час відповідач ОСОБА_2 подарувала свою частину майна, без його письмової згоди, проігнорувавши чинне законодавство, тому він вважає, що його права порушені. Також він пояснив, що відповідач постійно порушувала правила співжиття при користуванні спільним майном і до сьогодні між ними не вирішено питання з приводу землі. Він наполягав, що його не було ознайомлено з текстом договору та він вважає, що нотаріус зареєстрував договір на підставі сфальсифікованих даних і йому до цього часу не відомо чи була проведена державна реєстрація. На думку позивача, всі вищенаведені обставини свідчать про недійсність укладеного договору дарування. Крім того, позивач наполягав, що в результаті неправомірних дій та пошкодження вхідних дверей відповідач завдала йому збитків на суму 2000 грн. ( вартість нових дверей) та моральну шкоду, яку він оцінив на суму 2000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, та заперечувала проти його задоволення. В своїх поясненнях в суді вона вказувала, що позивачем при зверненні до суду не надано належних та допустимих доказів з приводу заявлених ним позовних вимог. Вона підтвердила наявність договору дарування, що був укладений в 1994 році відповідно до якого їхня мати подарувала її та позивачу в рівних долях належну її 1/3 частину житлового будинку. Однак, не дивлячись на те, що вона є співвласником і власність у них часткова, уже на протязі 12 років позивач судиться з нею та створює умови, за яких вона не може належним чином користуватися своєю власністю. Вона наполягала, що є власником 1/6 частини (50% від однієї третьої), якою розпорядилася. Також, вона зазначала, що відносини між нею та позивачем свідчать про наявність у нього лише прав, а у неї- лише обовязків.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

При вирішенні даного позову, суд виходив з наступних підстав.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві приватної, спільної власності належить по 1/6 частині будинку по вул. Садова, 16, м. Умань Черкаської області, що підтверджується договором дарування від 27 травня 1994 року. (а.с. 4). Однак, позивачем та/або відповідачем, на підтвердження даних обставин, оригінали документів суду не надавались. При цьому, сторони в судовому засіданні визнали факт належності їм на праві спільної власності відповідних часток будинку по вул. Садова, 16, м. Умань Черкаської області.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст.356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними.

У відповідності до ст.358 ЦК України:

1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

З позовної заяви вбачається, що відповідно до договору дарування від 29.08.2017 року ОСОБА_2 подарувала належну їй на праві власності 1/6 частину будинку по вул. Садова, 16, м. Умань Черкаської області і відповідач не заперечувала факт того, що вона розпорядилася своєю часткою майна. Однак, доказів на підтвердження відповідних обставин, ні позивачем, ні відповідачем до суду надано не було та вони не ставили питання про їх витребування.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

У відповідності до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовні вимоги позивача про визнання договору дарування ОСОБА_2 від 29.08.2017 року та зобовязання повернути у спільне управління подароване майно та відшкодування збитків та моральної шкоди, безпідставні та необґрунтовані.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування, відшкодування збитків та моральної шкодине надав суду доказів та не ставив питання про їх витребування, на підтвердження обставин що:

- ОСОБА_2 дійсно 29.08.2017 року укладала договір дарування на частину будинку по вул. Садова,16, м. Умань Черкаської області;

- вказаними діями ОСОБА_2 порушила його права по користуванні його часткою у спільному майні;

- нотаріальне посвідчення здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка в результаті обмана дарувальниці;

- протиправно по змові з обдарованою ОСОБА_5отримала значну суму грошових коштів без наміру їх оподаткування;

- незважаючи на договір дарування і під час нападу на його майно відповідач ОСОБА_5 умисно пошкодила вхідні двері, чим нанесла матеріальні збитки 2000 грн. та завдала моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Особа, що заподіяла шкоду, несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є необхідним наслідком його поведінки. Неправомірне діяння повинно бути головною причиною, що з неминучістю тягне за собою заподіяння моральної шкоди, необхідною умовою настання негативних наслідків у вигляді фізичних або душевних страждань.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальними правилами відшкодування завданої особі шкоди відповідно до умов статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала за наявності її вини.

Крім того, у разі якщо ОСОБА_2 дійсно уклала договір дарування свої частки у спільному майні, а саме по вул. Садова,16 в м. Умань Черкаської області, позивач ОСОБА_1 мав би звернутись до суду з позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця ( однак таких позовних вимог він не заявляв). Одночасно з поданням такого позову до суду позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Вимогами ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог чинного ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у звязку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 358, 361, 362, 717 ЦК України, ст.ст. 11, 12, 13, 76-78, 81, 83, 141, 258, 264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування збитків та моральної шкоди- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.В. Мазуренко