АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/319/18 Справа № 175/1433/17 Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Красвітної Т.П., Пищиди М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання незаконними ненормативних актів та недійсним договору оренди земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено.

Заборонено ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2 виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 09 грудня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 214), яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 214), яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Заборонено будь-яким особам передання права оренди земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 214), яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами.

Заборонено ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2 виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 09 грудня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на земельній ділянці загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 214), яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.15-18).

З даною ухвалою не погодився ОСОБА_3 та подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність ухвали, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про її скасування (а.с.20-22).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи клопотання позивача про забезпечення позову, суд 1 інстанції керувався ст. ст. 151-152 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали) та посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, із вказаними висновками в повній мірі погодитись неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання незаконними ненормативних актів та недійсним договору оренди земельної ділянки (а.с.2-7)

Разом з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; заборони передання права оренди земельної ділянки загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами; заборонити ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на земельній ділянці загальною площею 100,0000 га, в тому числі рілля площею 100,0000 (кадастровий номер НОМЕР_3), яка знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 11-13).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», за змістом ч. 1 ст.151 ЦПК України (у редакції, яка діяла на день подання заяви), єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Проте, як видно з матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову ", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову ", ухвала про забезпечення позову постановляється відповідно до ст. 209 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення ухвали), і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Із ухвали суду вбачається, що вона фактично не має обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії , а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення шляхом саме заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому в ухвалі не зазначено, яким чином заборона вчиняти певні дії шляхом заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці забезпечить виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо визнання незаконними ненормативних актів та недійсним договору оренди земельної ділянки.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову та оскаржуваної ухвали, не вбачається, що судом було перевірено всі вищевказані обставини, необхідні для з'ясування обґрунтованості заяви, та яким чином обрані позивачем й застосовані суддею 1 інстанції засоби забезпечення позову, його забезпечать, а їх не вжиття зробить не можливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Також, судом не перевірено та не встановлено чи не буде забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, порушувати інтереси інших осіб, права яких можуть бути обмежені у зв'язку із застосуванням заборони проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, оскільки особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, бо існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Отже, постановляючи вказану ухвалу в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, суд прийняв до уваги лише інтереси позивача, залишивши поза увагою інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушеними, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими, у зв'язку із застосуванням саме такого виду забезпечення позу в зазначеній частині, необхідність застосування якого при розгляді саме цієї справи належним чином не обґрунтована.

Враховуючи викладене, а також те, що судом було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, ухвала суду в зазначеній частині підлягає скасуванню, з ухвалення постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 у забезпеченні позову в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці.

В іншій частині оскаржувана ухвала відповідає вимогам діючого законодавства, постановлена без порушень норм процесуального права і ї слід залишити без змін.

Так, предметом позову, зокрема, є вищевказана спірна земельна ділянка, відносно якої позивач і просив забезпечити позов, в тому числі, шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборони передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Суд першої інстанції, приймаючи судове рішення про застосування заходу забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборони передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами, виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому ускладнити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає, що питання про забезпечення позову в цій частині вирішено судом з додержанням вимог закону.

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову та задовольняючи її у вищевказаній частині, суд урахував докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчився, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясував обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, позовним вимогам.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін та надані в цій частині докази, суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами дійсно виник спір з приводу з приводу земельної ділянки, прийшов до правильного висновку та застосував відповідні заході забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборони передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами, задовольнивши в цій частині заяву позивача.

Колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали про забезпечення позову у вказаній частині судом дотримані вище зазначені вимоги цивільно-процесуального закону та роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не обґрунтував необхідність застосування саме такого виду застосування забезпечення позову як заборона вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборона передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами, а також відсутності в заяві та ухвалі суду підстав та причин задля забезпечення позову, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду про необхідність застосування забезпечення позову у виді заборони вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборони передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами, з підстав викладених в оскаржуваній ухвалі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правомірність висновків суду першої інстанції, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали в частині заборони вчиняти будь-які дії щодо передачі в найм, оренду, суборенду, позичку, інші форми користування третім особам, заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, заборони передання права оренди земельної ділянки в забезпечення будь-яких зобов'язань перед третіми особами, колегією судів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання незаконними ненормативних актів та недійсним договору оренди земельної ділянки в частині заборони ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці - відмовити.

В іншій частині ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Судді: