П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року місто Київ

Унікальний № 756/7480/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/1638/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Тітова М. Ю. 27 листопада 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та просила, з урахуванням усіх уточнень та доповнень, визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 березня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, визнати недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір № 79840, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. за реєстровим номером 1306, визнати недійсним з моменту вчинення Договір поруки № 187847 від 14 березня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, а також Договір поруки № 187982 від 14 березня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за номером 1307, та виключити його з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, застосувати наслідки недійсності договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14 березня 2008 року, зобов'язавши відповідача повернути позивачу кошти, сплачені ним за виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14 березня 2008 року у розмірі 12 435 доларів США. Крім того, покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (том ІІ а.с.76 - 81).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 21 грудня 2017 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що судом було прийняте рішення на підставі обставин, що не були доведені, не з'ясовано обставини, які мають значення для справи, не досліджено докази, надані позивачем і витребувані судом, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що та обставина, що позивачем виконувались зобов'язання за вказаним Кредитним договором має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач при підписанні договору мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитись від його укладення.

Крім того, в судовому рішенні не знайшли відображення результати оцінки таких доказів, як кредитної справи та висновку експерта за результатами проведення економічного дослідження № 1926 від 10 жовтня 2016 року. Також, враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи фінансово-кредитних операцій, позивач самостійно звернулась до Київської незалежної судово-експертної установи для проведення експертно-економічного дослідження з метою доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Скаржник зазначає, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування. Однак, банк не провів переддоговірної роботи з позивачем, чим навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Зокрема, реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком.

Оформлення Банком наданої інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в повній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року та ЗУ «Про захист прав споживачів», розрахований Банком розмір ануїтетного платежу арифметично необґрунтований та не узгоджується з строком погашення заборгованості за кредитом. Дослідити, якими є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору не видається за можливе. Так, відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок експерта, не надав контр розрахунку або своїх зауважень чи заперечень щодо нього.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, з підстав, викладених у ній.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не надіслав, у зв'язку з чим відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності нез'явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників позивача, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 115000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору складає 580750,00 грн., з метою придбання нерухомості (том І а.с.13-17).

Згідно з п. 1.2.2. договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 14березня 2029року. Сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 1). Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1655,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки.

Відповідно до п. 1.3.1. договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Також, з метою забезпечення кредитних зобов'язань, 14 березня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 79840, згідно з яким в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том І а.с.23-24).

Крім того, 14 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_5, ОСОБА_6 були укладені договори поруки № 187847 та № 187982, за яким останні поручилися відповідати за виконаня ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № 0 від 14 березня 2008 року (том І а.с.25, 26).

Договір про надання споживчого кредиту, договір іпотеки та договори поруки укладені у письмовій формі та підписані сторонами.

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача та просила визнати недійсним вищенаведені договори, зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за номером 1307, та виключити його з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, застосувати наслідки недійсності договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14 березня 2008 року, зобов'язавши відповідача повернути позивачу кошти, сплачені ним за виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14 березня 2008 року у розмірі 12 435 доларів США. Крім того, покласти судові витрати на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що Договір про надання споживчого кредиту є несправедливим для позивача, оскільки під час його підписання остання мала реальну можливість ознайомитись з його умовами і у разі незгоди з ними - відмовитись від його підписання. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману останньої. Під час підписання кредитного договору всі вимоги, передбачені законодавством України були дотримані, договір містить усі необхідні відомості, дотримано вимоги щодо змісту та форми, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства України. Також, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними іпотечного договору та договорів поруки, та інше, оскільки такі вимоги є похідними від вирішення питання про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з п. 9.2. договору про надання споживчого кредиту, позивач підписуючи даний договір підтвердила, зокрема, свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для неї; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє усі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

Крім того, кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в ході розгляду справи суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що умови договору про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами, є несправедливими до позивача, оскільки підписуючи вказаний договір позивач мала реальну можливість ознайомитись з його умовами та у разі незгоди з ними - відмовитися від його укладення.

Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось представниками позивача в суді апеляційної інстанції, позивач до липня 2014 року виконувала свої зобов'язання за Договором про надання споживчого кредиту, що також свідчить про те, що остання погодилась з умовами укладеного договору та не вважала їх, зокрема, несправедливими.

Враховуючи наведене вище та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що при підписанні Договору про надання споживчого кредиту сторонами були дотримані вимоги, передбачені чинним законодавством для укладення договорів, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, зокрема дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

У зв'язку з наведеним, відсутні правові підстави для визнання Договору про надання споживачого кредиту недійсним, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, договорів поруки, зобов'язання зняти заборону відчуження з квартири та застосування наслідків недійсності кредитного договору, оскільки такі вимоги є похідними від вирішення питання про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не отримав письмового підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування, не провів переддоговірну роботу, чим навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, не знайшли свого підтвердження належними доказами в ході судового розгляду та спростовуються встановленими обставинами справи.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач при підписанні договору мала реальну можливість ознайомитись з його умовами, є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, встановленими в ході розгляду справи, а тому також відхиляються колегією суддів.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають дійсним обставинам справи та письмовим доказам, які містяться в матеріалах справи, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Ю. 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В.Головачов

О.В.Шахова