Справа № 343/206/17
Провадження № 22-ц/779/249/2018
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» про відшкодування витрат на правову допомогу, матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, стягнення понесених витрат та зобов'язання спростувати інформацію і попросити вибачення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду у складі судді Лицура І.М. від 12 грудня 2017 року, ухвалене в м. Долина, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» про відшкодування витрат на правову допомогу, матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, стягнення понесених витрат та зобов'язання спростувати інформацію і помістити оголошення про вибачення за звинувачення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач у серпні 2012 року звертався до правоохоронних органів, звинувачуючи його у нестачі газового конденсату в кількості 2,213 тонн, однак відповідачу було відмовлено у порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю у його діях складу злочину.

Пізніше, ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» пред'явило до нього позов про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок неналежного виконання трудових та допущення нестачі в кількості 2,213 тонн газового конденсату в сумі 14583,67грн.

Проте, рішенням Долинського районного суду від 11 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» відмовлено.

В результаті нервових переживань і потрясінь через неправомірне переслідування відповідачем і звинуваченням його в крадіжці і нестачі газового конденсату, погрозою відкриттям кримінальної справи, через поширення цього працівникам НГВУ «Долинанафтогаз», він потрапив у Долинську ЦРЛ з діагнозом гіпертонічна хвороба 3 стадії, ризик 3 високий та поніс значні матеріальні витрати на лікування.

Крім того, він переніс значний психологічний біль, переживав емоційний стрес внаслідок несправедливого звинувачення у крадіжці і нестачі газового конденсату, у розгубленості, образі, обуренні, приниженні честі, гідності, страху за отримання несправедливого кримінального обвинувачення та за своє здоров'я та життя.

Також під час розгляду справи за позовом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз», він поніс витрати на правову допомогу при підготовці документів до розгляду справи і участі адвокатів, які надавали йому правову допомогу, однак дані витрати йому не відшкодували.

Збільшивши і уточнивши позовні вимоги, просив стягнути ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» на його користь матеріальну шкоду за лікування в розмірі 69 298,00 грн., моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн., витрати на правову допомогу у справі №343/1858/13-ц у розмірі 6 300,00 грн., витрати на копіювання, друк документів та заправку картриджа в розмірі 207,00 грн., стягнути з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» на користь свідка ОСОБА_2 компенсацію витрат, які він поніс за явку до суду 28 листопада 2017 року в розмірі 211,16 грн, зобов'язати ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» негайно опублікувати в громадсько-політичному тижневику «Добра справа» інформацію жирним шрифтом на першій обкладинці такого змісту: «ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» приносить вибачення ОСОБА_1 за намагання в 2012 році порушити проти нього безпідставно кримінальну справу і за намагання притягнути ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ст. 191 КК України та за безпідставні звинувачення ОСОБА_1 у неіснуючій нестачі, розтраті/заволодінні газового конденсату в кількості 2,213 тонн та намаганні в 2013 році безпідставно стягнути з нього через суд майнову шкоду в розмірі 14 583,67 грн за неіснуючу недостачу газового конденсату НГВУ «Долинанафтогаз» та зобов'язати відповідача негайно вибачитися перед ним особисто на чергових зборах керівників цехів і адміністрації та на дошках оголошень у всіх цехах і підрозділах та в центральному адміністративному корпусі НГВУ «Долинанафтогаз» вивісити оголошення такого ж змісту, як і в газеті «Добра справа».

Рішенням Долинського районного суду від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що звернення відповідача до правоохоронних органів чи будь-яких інших органів для притягнення його до дисциплінарної, кримінальної та цивільної відповідальності було грубим порушенням його конституційних прав.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що внаслідок хвилювання, дратівливості та напруженості через дії відповідача отримав нове захворювання - гіпертензію, у зв'язку з чим йому була призначена друга група інвалідності.

Крім того, матеріальна шкода в розмірі 69 298,00 грн була витрачена ним на лікування, яке проходив через безпідставне звинувачення у крадіжці (недостачі) газового конденсату у великих об'ємах.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачем вчинено неправомірні дії щодо нього, чим спричинено матеріальну та моральну шкоду.

Вважає, що місцевий суд, в порушення вимог процесуального законодавства не стягнув із ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу пов'язані із розглядом справи №343/1858/13-ц та витрат понесених ним на друк документів та заправку картриджа пов'язаних із розглядом справ №343/1858/13-ц та №343/206/17, а також суд не стягнув компенсацію за втрачений заробіток свідка ОСОБА_2 у зв'язку з його викликом до суду при розгляді справи №343/206/17.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

Відповідно до п. 8 розд. XII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

Представник ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки звернення відповідача до правоохоронних органів відбулося з метою перевірки уповноваженими на це посадовими особами факту нестачі матеріальних цінностей, що передбачено Конституцією та законами України і не може вважатися переслідуванням та чи поширенням інформації, що порочить його честь та гідність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду па наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» на посаді майстра бригади №3 ЦПіПН і між ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність щодо збереження матеріальних цінностей належних роботодавцю.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 серпня 2012 року вбачається, що 07 серпня 2012 року начальник НГВУ «Долинанафтогаз» ОСОБА_5 звернувся в Долинську міжрайонну прокуратуру із заявою з приводу протиправних дій майстра бригади № З ЦПіПН НГВУ «Долинанафтогаз» ОСОБА_1, оскільки за наслідками роботи комісії по зняттю натурних залишків у майстра бригади № 3 цеху підготовки і перекачування нафти ОСОБА_1 в РГС V - 25 м.куб. було виявлено нестачу газового конденсату в кількості 2,213 тонни.

Постановою Долинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 10 серпня 2012 року та від 17 вересня 2012 року в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 відмовлено в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України (а.с. 8, 145).

25 червня 2013 року ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 14 583,67 грн. внаслідок допущення нестачі газового конденсату.

Рішенням Долинського районного суду від 11 листопада 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2014 року в задоволені позову ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 14 583,67 грн. за допущену нестачу газового конденсату в кількості 2,213 тонн відмовлено.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Диспозиція наведеної норми у взаємозв'язку зі ст. 81 ЦПК України покладає на позивача обов'язок довести факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

За змістом позову суть порушеного права позивача полягає у неправомірному переслідуванні відповідачем шляхом звернення до органів прокуратури та суду про порушення кримінальної справи та стягнення шкоди, за фактом нестачі за місцем роботи, яка виявилася недоведеною. Такі дії відповідача, за твердженням позивача, спричинили погіршення стану здоров'я та стали причиною матеріальних втрат у вигляді витрат на лікування та моральної шкоди за спричинені психологічні переживання.

Разом з тим, за змістом наведених норм Цивільного кодексу, передумовою для стягнення матеріальної шкоди є встановлення та доведення неправомірних дій та наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою, вина заподіювача.

В спірному випадку, звернення відповідача до органів прокуратури та суду з огляду на зміст наявних у справі постанов органу дізнання, є способом реалізації юридичною особою свого права на встановлення факту вчинення злочину та права на захист в судовому порядку.

Сама по собі така дія, не є підставою для стягнення шкоди, оскільки не є неправомірною дією в розумінні Закону. Відповідно, і обставини щодо причинного зв'язку між цими діями та шкодою не є доведеними.

Позивач не навів і інших обставин, які б вказували на факт спричинення відповідачем шкоди та наявного причинного зв'язку. Зокрема, позивачем не представлено доказів, що звернення відповідача мало інший характер та іншу незаконну мету, і як наслідок, порушило його права та спричинило шкоду.

Відмова в порушенні кримінальної справи за фактом звернення відповідача та відмова в позові в цивільній справі, не дають права на відшкодування шкоди без врахування складових спричинення шкоди.

Такий же спосіб доведення факту моральної шкоди.

В її обґрунтування позивач заклав наявність стресу та переживань у зв'язку з наведеними вище діями щодо звернення відповідача до правоохоронних органів. Разом з тим, при невстановлені факту неправомірних дій та наявності причинного зв'язку між діями та шкодою, підстави для стягнення моральної шкоди у суду першої інстанції були відсутні.

В частині вимоги щодо розміщення відповідачем оголошення щодо невинуватості позивача та принесення вибачення слід зазначити таке.

В спірному випадку позивач звернувся з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Вимог щодо порушення немайнових прав в порядку ст. 277 ЦК України позивач не заявляв, відповідно, такий спосіб відновлення порушеного права не пов'язаний з предметом спору та має інший порядок вирішення. Крім того, з огляду на не встановлення факту неправомірних дій відповідача, як підстави для стягнення шкоди, відсутні і підстави для вирішення вимоги щодо спростування інформації.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення)).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.13 постанови пленуму №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_1 вправі був звертатися до суду, який ухвалив рішення в справі № 343/1858/13-ц по даній конкретній справі, про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи.

У зв'язку з наведеним суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування витрат на правову допомогу та інших витрат у справі №343/1858/13-ц.

Питання щодо відшкодування витрат свідку має індивідуальний характер і стосується безпосередньо особи ОСОБА_2, тому не могло бути вирішено в спосіб зазначений позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та зводяться до незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки, а тому наявні підстави вважати, що оскаржуване в апеляційному порядку судове рішення відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта