Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 705/4752/15-ц

провадження № 61-3199 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Уманська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року у складі головуючого судді Годік Л. С. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Уманської міської ради про демонтаж металевої огорожі.

Позовна заява мотивована тим, що територія його будинку по АДРЕСА_1 межує з Уманською дитячою школою мистецтв, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У травні 2015 року на підпірній стіні із каменю відповідач незаконно встановив металеву огорожу, без дотримання стандартів, яка порушує права позивача як суміжного землевласника.

Зазначив, що нерегульований відтік поверхневих вод у весняний період 2015 року з території Уманської дитячої школи мистецтв Уманської міської ради спричинив зсув ґрунтів на спільній межі з його будинком. При цьому при ліквідації вказаного зсуву відповідач перебудував вказану ділянку, чим позбавив позивача проходу до стіни і прав на майно.

На підставі наведеного, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивач просив зобов'язати Уманську міську раду демонтувати в місячний строк металеву огорожу, яка встановлена на підпірній стіні приватної власності по АДРЕСА_1; зобов'язати Уманську міську раду забезпечити перебудову підпірної стіни для здійснення переміщення по ній у будь-якому напрямку і вільного доступу з обох сторін до внутрішнього подвір'я з влаштуванням додаткового сходового маршу з перилами для збереження історичного порядку експлуатації будинку; зобов'язати Уманську міську раду підготувати технічну документацію із землеустрою щодо встановлення лінії розмежування земельних ділянок школи та приватного будинку та винести її в натурі; зобов'язати Уманську міську раду передати йому повний пакет документації в оригіналі на нову підпірну стіну для внесення змін у технічний паспорт та інвентаризаційну справу в БТІ.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 вказує на те, що діями Уманської дитячої школи мистецтв Уманської міської ради порушено його права як власника житлового будинку, підпірної стіни та земельної ділянки по вул. Садовій, 16 у

м. Умані Черкаської області, однак жодного доказу на підтвердження доводів, викладених у позові, а саме: хто є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1, кому належить вказана позивачем у позові підпірна стіна, металева огорожа та яким чином вказана металева огорожа є небезпечною для позивача, суду не надав.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що фактичні обставини справи не досліджені, а частина загальновідомих доказів залишені без уваги, тому рішення неправомірні та підлягають скасуванню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а

ухвалою від 6 лютого 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Пунктами 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Зі змісту статті 26 Закону України «Про землеустрій» вбачається, що розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України

2004 року, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено факту наявності порушення меж землекористування і допущення їх перетину та не надано відповідних доказів на підтвердження зазначеного, що є його процесуальним обов'язком.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази про втручання в право користування земельною ділянкою відповідачем, інших доказів на підтвердження порушення прав позивачем не надано, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав недоведеності заявлених ним позовних вимог, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик