Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Рівненська кондитерська фабрика" про встановлення факту ушкодження здоровя та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просить суд, встановити факт ушкодження його здоровя, а саме отримання травми кисті правої руки з вини ПАТ "Рівненська кондитерська фабрика" та стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоровя.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просить суд їх задоволити в повному обсязі. Додатково пояснила суду, що підставами для задоволення позовних вимог позивача є норми передбачені в ЦК України, а не в КЗпП України. Шкода здоровю позивача завдана джерелом підвищеної небезпеки, яким є розкладочний стіл, який впав на руку позивача. Власником цього обладнання є відповідач ПАТ "Рівненська кондитерська фабрика", а шкода завдана безпосередньо її працівником головним інженером ОСОБА_4

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги позивача не визнала з підстав викладених у запереченнях проти позову та письмових поясненнях, заперечила проти їх задоволення. Додатково пояснила суду, що ПАТ "Рівненська кондитерська фабрика" є неналежним відповідачем у даному спорі. ОСОБА_1 вже звертався до суду з вимогами про визнання укладених між ним та відповідачем цивільно-правових угод трудовими відносинами та відшкодування моральної шкоди. В задоволенні таких вимог до ПАТ "Рівненська кондитерська фабрика" ОСОБА_1 було відмовлено. ОСОБА_1 не був працівником фабрики, а тому його травма не є страховим випадком в розумінні Закону України «Про охорону праці». До керівництва відповідача у травні 2013 року з приводу травми він на фабриці не звертався. Відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, відповідальність за завдану шкоду несе особа, яка її завдала. Крім того, підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в звязку з втратою працездатності немає, оскільки огляд МСЕК не проводився.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, з 20 червня 2011 року по 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 надавав послуги ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» відповідно до цивільно-правової угоди. Умовами даної цивільно-правової угоди було визначено, що замовник (ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика») доручає, а виконавець (ОСОБА_1Г.) бере на себе зобовязання здійснювати наступну роботу (надалі послуги), а замовник зобовязується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу, а саме послуги з ремонту. Таким чином, позивач надавав послуги з ремонту відповідно до умов цивільно-правового договору /далі ЦПД/.

ЦПД-це загальний вид договору, який регулюється цивільним правом і укладається згідно з нормами ЦК України. Зокрема ті ЦПД, які укладаються між замовником і підрядником /виконавцями на виконання робіт або надання послуг, регулюються нормами ЦК України, а саме главами 61 «Договір підряду» і 63 «Послуги. Загальні положення». У цих договорах замовник і підрядник /виконавець/фізична особа/ виступають рівноправними учасниками цивільних правовідносин, мають рівні права й обовязки згідно із законом, а також права й обовязки, встановлені ними у договорі. Під ЦПД слід розуміти договір підряду або договір про надання послуг. ЦПД укладається в тому випадку, коли замовникові потрібно отримати конкретний результат: виконану роботу або надану послугу.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Таким чином, однією з характеристик договору підряду є виконання його на власний ризик підрядником.

Згідно зі ст. 901 ЦК України виконавець зобовязується за завданням замовника надати послугу, а замовник зобовязується оплатити цю послугу, якщо інше не встановлене договором.

Виконавець ЦПД не має права на жодні соціальні гарантії і пільги, якими користуються наймані працівники згідно з КЗпП-право на відпустку, на соціальне страхування з тимчасової непрацездатності, інші гарантії, передбачені главою 8 КЗпП.

Статтею 1196 ЦК України врегульовано відшкодування шкоди, завданої фізичній особі під час виконання нею договірних зобов'язань. Тобто, питання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи під час виконання нею договірних зобов'язань (договір перевезення тощо), підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених статтями 1166 та 1187 цього Кодексу.

Статтею 1187 ЦК України визначені правила відшкодування шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а стаття 1166 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

В той же час, питання щодо встановлення факту ушкодження здоровя випливають з трудових правовідносин та регулюються КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», Порядком проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. №1232.

Закон України «Про охорону праці» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

За положеннями ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 1 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків зазначено, що цей порядок визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися з працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах (далі - підприємства).

В пункті 2 даного Порядку міститься чіткий перелік осіб, на яких поширюється його дія: 1) власників підприємств або уповноважені ними органи (далі - роботодавці); 2) працівників, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які відповідно до законодавства уклали з роботодавцем трудовий договір (контракт) або фактично допущені до роботи роботодавцем; 3) фізичних осіб - підприємців; 4) членів фермерського господарства, членів особистого селянського господарства, осіб, що працюють за договором, укладеним відповідно до законодавства (далі - особи, що забезпечують себе роботою самостійно). Дія цього Порядку також поширюється на працівників дипломатичної служби під час роботи у закордонній дипломатичній установі України та осіб, які відповідно до законодавства про працю працюють за трудовим договором (контрактом) у військових частинах (підрозділах) або на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління Міноборони, МВС, Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Мінюсту, ДСНС, Держспецзв'язку; 5) працівників Національного антикорупційного бюро.

Законодавство про працю та про охорону праці не поширюється на осіб, що працюють за цивільно-правовими угодами або виконують роботи згідно договору підряду, оскільки останні надають послуги на власний ризик.

Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що згідно з Законом "Про охорону праці" і Положенням про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року N 623), факт каліцтва та іншого ушкодження здоров'я на виробництві посвідчується актом про нещасний випадок, а в разі відмови власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, скласти такий акт чи незгоди потерпілого або іншої заінтересованої особи із змістом акта питання вирішується в порядку, передбаченому законодавством про розгляд трудових спорів.

Таким чином, спосіб захисту порушеного права як встановлення факту ушкодження здоровя може мати місце лише при наявності трудових відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В даному випадку правовідносини між сторонами були цивільно-правовими, а не трудовими, позивач виконував роботи на власний ризик, тому, суд приходить до висновку, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, з огляду на правовідносини, що склалися між сторонами, адже встановлення факту ушкодження здоровя може мати місце лише при наявності трудових відносин між сторонами.

За цивільно-правовим договором відносини регулюються не трудовим законодавством, а виключно цивільним, а отже за цивільно-правовим договором, ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» не може нести відповідальність у випадку настання нещасних випадків на виробництві, що має місце в даному випадку, оскільки всі ризики покладаються на фізичну особу, а тому в задоволенні позовної вимоги позивача про встановлення факту ушкодження здоров'я з вини ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» слід відмовити.

Позовна вимога щодо стягнення з ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» на користь позивача 50000 (пятдесяти тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок ушкодження здоровя є похідною від встановлення факту ушкодження здоровя. За вищевикладених обставин, враховуючи те, що дана вимога безпосередньо повязана із задоволення первісної вимоги, суд приходить до висновку, що в її задоволенні також слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: 33022, АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства "Рівненська кондитерська фабрика" (, місце знаходження: 33001, м. Рівне вул. Хмільна, 30) про встановлення факту ушкодження здоровя та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5