Постанова

Іменем України

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 545/696/16-ц

провадження № 61-7878св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року у складі судді Цибізова С. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року у складі суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Лобова О. А.,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_7 автомобіль «MAZDA 6», 2003 року випуску, та передати йому у володіння та розпорядження.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 19 грудня 2015 року ним було видано довіреність на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із правом користування та розпорядження від його імені автомобілем марки «МАZDА 6», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зазначав, що 16 січня 2016 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 припинено дію вищевказаної довіреності на підставі його заяви, проте відповідачі відмовляються повернути належний йому на праві власності автомобіль.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_7 на належній правовій підставі, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_6, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу не був визнаний недійсним, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати ОСОБА_7 таким, що набув його без достатньої правової підстави.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2016 року, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 545/696/16-ц ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28 серпня 2015 року ОСОБА_4 належав автомобіль марки «МАZDА 6», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

19 грудня 2015 року позивачем була видана довіреність на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із правом користування та розпорядження від його імені вищезазначеним автомобілем, яка скасована 16 січня 2016 року.

На підставі довіреності від 19 грудня 2015 року, виданої ОСОБА_4, 19 січня 2016 року ОСОБА_6 продав автомобіль «МАZDА 6» ОСОБА_7 й останньому було видано свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_2.

За заявою позивача про злочин було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000064.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив витребувати з незаконного володіння відповідачів вищезазначений транспортний засіб, посилаючись на норми статті 387 ЦК України.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Як роз'яснено судам у пункті 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України (у редакції, чмнній на час розгляду справи) особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 є власником спірного автомобіля на підставі укладеного з ОСОБА_6 від імені та в інтересах ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, який не був визнаний недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), правильно виходив із того, що спірний автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_7 на відповідній правовій підставі, зокрема на підставі договору купівлі-продажу від 19 січня 2016 року, який недійсним не визнаний.

Та обставина, що на момент відчуження транспортного засобу довіреність була відкликана, про що приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей, сама по собі не є підставою для застосування статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат