АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів Кравець В.А., Махлай Л.Д.

при секретарі Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

Справа № 753/9980/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/708/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1, шляхом його вселення у вказану квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 12 жовтня 2007 року між матір'ю відповідача ОСОБА_7 та третьою особою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в якій з жовтня 2007 року він проживав разом із колишньою дружиною ОСОБА_4 та їх донькою ОСОБА_8, при цьому 29 січня 2008 року він за згодою власника був зареєстрований у даній квартирі.

На протязі всього часу проживання в даній квартирі, ним постійно проводилися роботи та заходи з поліпшення умов проживання для його родини, був проведений капітальний ремонт на кухні, ванній кімнаті (були повністю замінені крани, санітарний вузол) та в одній з жилих кімнат, де проживала його донька.

Позивач вказував, що 22 травня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 липня 2015 року, у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_4, Дарницький районний відділ ГУ ДМС у м.Києві про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користуванням житловим приміщенням та виселенням відмовлено.

Таким чином, власник майна вже скористалась своїм законним правом на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а судами було встановлено відсутність підстав його виселення з займаного приміщення, тому таке виселення є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству України.

Позивач стверджував, що 25 грудня 2015 року відповідачем його було незаконно виселено з квартири в примусовому порядку, з чого було відкрито кримінальне провадження №00002845 за статтею 356 КК України та на даний час тривають слідчі дії.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.

Представник позивача посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та неналежну оцінку доказам та посиланням позивача на неприпустимість примусового виселення в позасудовому порядку.

Крім того, судом не прийнято до уваги наявність судового рішення, яке набрало законної сили, яким було відмовлено попередньому власнику квартири у виселенні позивача (яке і є предметом спору у даній справі), що підтверджує те, що ним, на відміну від відповідача, було обрано законний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача та третьої особи, які просили рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 24 березня 2006 року перебував з ОСОБА_9 у шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року.

Позивач вселився у спірну квартиру, як чоловік ОСОБА_9, і згідно усної домовленості повинен був нести витрати по сплаті комунальних платежів.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 5 грудня 2015 року ОСОБА_3 отримала у дар, від своєї матері ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Відповідно до довідки за формою №3, виданої КК «Центр комунального сервісу» Дарницького району м. Києва, станом на 23 грудня 2015 року в даній квартирі зареєстровано: ОСОБА_9, її донька ОСОБА_8 та ОСОБА_10 - зять власника квартири (а.с. 37) .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є членом сім'ї власника квартири, тому посилання позивача на норми права, які регулюють право колишнього члена сім'ї власника житла на проживання є безпідставними.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач не є членом сім'ї власника квартири, а відтак відсутні підстави для його вселення.

Доводи апеляційної скарги про наявність судового рішення про відмову у позбавленні права користуванням житловим приміщенням, є безпідставними, оскільки після переходу права власності на квартиру до відповідача змінились правовідносини, а відтак рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року не може мати преюдиційного значення у даній справі.

Крім того, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12).

Твердження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про незаконне виселення відповідача з квартири в примусовому порядку, не спростовують правильного висновку суду, при цьому колегія суддів враховує, що з приводу даної обставини, позивач звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, проте відкриття кримінального провадження не є підставою для вселення позивача у спірну квартиру.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та процесуального, тому колегія суддів згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий:

Судді: