Справа № 567/46/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Власюк І.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутого майна

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до Острозького районного суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що 10.04.2015 року нею, на прохання ОСОБА_4, було укладено кредитний договір № 630265361 із ПАТ "Альфа Банк" (Банк). Відповідно до вказаного кредитного договору сума кредиту становить 4000 гривень. Вказує, що свій екземпляр кредитного договору та кредитні кошти в сумі 4000 гривень нею було передано ОСОБА_5 того ж дня. ОСОБА_4 зобовязалася повертати вказані грошові кошти - погашати чергові платежі, відсотки, комісію по кредитному договору.

Зазначає, що ОСОБА_4 вчасно сплачувала чергові платежі, повертала заборгованість за кредитом за період із травня 2015 року включно по травень 2016 року. Всі квитанції про оплату коштів знаходяться в неї. Починаючи із червня 2016 року вона кредитні кошти не сплачує.

Останній сплачений нею платіж був 27.05.2016 року. Після цього жодні кошти відповідачем за кредитом не поверталися, платежі та відсотки відповідачкою не сплачувалися. В звязку із чим утворилася заборгованість та банком нараховувалася пеня. На вимогу банку з вересня 2016 року вона змушена була самостійно сплачувати чергові платежі по кредитному договору, відсотки та пеню. За період з вересня по грудень 2016 року в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором нею було сплачено 3475 грн. Зазначає, що станом на грудень 2016 року сума заборгованості, відсотків, пені становить 2783 грн. 19 коп. В звязку з цим, в кінці вересня 2016 року вона звернулася до ОСОБА_4 із заявою про сплату нею чергових платежів та штрафних санкцій у звязку із заборгованістю або надання їй коштів для погашення кредиту, проте ОСОБА_4 відповіді не надала та переховується від неї. А тому в грудні 2016 року вона звернулася із повідомленням про кримінальне правопорушення до Острозького ВП ГУНП в Рівненській області про притягнення відповідача ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України.

За її заявою старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 було проведено перевірку та за результатами розгляду складено висновок 17 грудня 2016 року, згідно якого ознак адміністративного та кримінального правопорушення в даному випадку не вбачається, а вбачаються цивільно-правові відносини.

Позивач вважає, що грошові кошти, взяті нею в кредит в розмірі 4000 грн., було набуто ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, а тому вдповідач зобов'язана повернути їй це майно (грошові кошти). Окрім того, позивач зазначає, що ст.1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності ст.8,1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

ОСОБА_3 зазначає, що розмір відсотків за корстування коштами становить 390,68 грн., виходячи з наступного розрахунку:

з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року: 4000 грн, х 28 днів х 18%: 366 = 55,08 грн.

з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року: 4000 грн. х 35 днів х 16,5%: 366 = 63,15 грн.

з 29.07.2016 року по 16.09.2016 року: 4000 грн. х 56 днів х 15.5%: 366 = 94,86 грн.

з 16.09.2016 року по 28.10.2016 року: 4000 грн. х 43 дні х 15 % : 366 = 70,49 грн.

з 28.10.2016 року по 08.12.2016 року: 4000 грн. х 41 день х 14%: 366 = 62,73 грн.

з 08.12.2016 року по 06.01.2017 року: 4000 грн. х 29 днів х 14%: 366 = 44,37 грн.

У зв'язку з цим, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 4000 гривень, передані відповідачу за кредитним договором від 10 квітня 2015 року, а також сплачені нею кошти в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором за період з вересня по грудень 2016 року в сумі 3475 грн. та відсотки за користування безпідставно одержаними коштами в сумі 390,68 грн., всього на загальну суму 7865, 68 грн.

З моменту відкриття провадження у справі (23.01.2017 року) до 14.12.2017 року включно для вирішення процесуальних питань суд керувався нормами Цивільного процесуального кодексу України у відповідній редакції, що діяла на момент ухвалення таких процесуальних рішень та вчинення відповідних дій. З 15 грудня 2017 року відповідно до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності редакцією Цивільного процесуального кодексу України від 15.02.2017 року (згідно з Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII).

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Додатково позивач пояснила, що перебувала в дружніх відносинах з ОСОБА_4 В 2015р. до неї неодноразово зверталася ОСОБА_4 з проханням позичити їй грошові кошти в сумі 4000 грн. в зв"язку з важкими сімейними осбавинами, оскільки її син перебував під вартою, на що ОСОБА_3 погодилась. Після чого, ОСОБА_4 привела працівника ПАТ "АльфаБанк" на місце роботи позивача в приміщення Історко-культурного заповідника "Музей нумізматики", який оформив кредит та передав грошові кошти для ОСОБА_3 в сумі 4000 грн., а вона передала їх для ОСОБА_4 однією сумою. Кредитний договір підписувала ОСОБА_3 особисто, а ОСОБА_4 не є стороною кредитного договору. Інших кредитних договорів станом на 2015р. в ОСОБА_3 не було. Кредитна картка постійно перебувала в ОСОБА_3 Зазначає, що між нею та ОСОБА_4 була усна домовленість про те що ОСОБА_3 надасть їй в рахунок позики 4000 грн., в свою чергу ОСОБА_4 зобов"язалась повернути вказані кошти в повному обсязі через місяць, а в разі наявності заборгованості за відсотками - сплатити дану заборгованість. Письмової розписки про отримання даних коштів ОСОБА_4 не надала.

Зазначає, що у встановлений строк ОСОБА_4 кошти не повернула, після чого сторони домовились що ОСОБА_4 буде сплачувати в рахунок погашення боргу по 300 грн. кожний місяць, а також заборгованість по процентах. Спочатку ОСОБА_4 згідно даної домовленості сплачувала по 300 грн. кожний місяць на рахунок наданий позивачем та показувала квитанції про сплату для ОСОБА_3, однак в червні ОСОБА_4 перестала сплачувати кошти. В зв'язку з цим ОСОБА_3 намагалася з'ясувати в ОСОБА_4 чому вона не погашає позику та пішла до неї додому, однак ОСОБА_4 почала ховатися від неї та не відповідала на телефонні дзвінки. В подальшому, після спілкування з ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовилась повертати позичені кошти. Про наявну суму боргу за кредитом ОСОБА_3 дізнавалась по телефону від працівника ПАТ "АльфаБанк".

На даний час ОСОБА_3 змушена сплачувати наявну заборгованість за кредитом.

Представник відповідача позов не визнала та просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що позивач, обираючи спосіб захисту порушених на її думку прав і інтересів, просить суд застосувати до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України, а саме стягнення безпідставно набутого майна, що на думку відповідача є помилковою та необґрунтованою, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі усного договору позики.

Пояснила, що в 10.04.2015р. ОСОБА_4 домовилась з ОСОБА_3 про позику грошових коштів в сумі 4000 грн. Будь-яких письмових документів про позику грошових коштів між сторонами не складалось. За усною домовленістю між сторонами ОСОБА_3 надала для ОСОБА_4 в рахунок позики 4000 грн. та повідомила номер рахунку, на який вона мала погашати позику. Згідно даної домовленості, ОСОБА_4 здійснювала поповнення наданого позивачем рахунку від імені ОСОБА_3 З приводу сплати відсотків, пені, а також про сплату відсотків банку, між сторонами домовленості не було. Окрім того, ОСОБА_4 не було відомо про те, що позичені нею кошти були отримані ОСОБА_3 в рахунок кредиту. Оригінал кредитного договору ОСОБА_3 для ОСОБА_4 не передавала, а кредитна картка перебувала в позивача. Через деякий час ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 з вимогою погашення заборгованості по процентах та пені. Зазначає, що грошові кошти були передані ОСОБА_3 для ОСОБА_4 не одночасно в сумі 4000 грн., а окремими сумами в розмірі 1000 грн. та 3000 грн., які ОСОБА_3 передавала для чоловіка ОСОБА_4 - ОСОБА_7 Вказує, що станом на сьогоднішній день, будь-яких зобов"язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 не має, оскільки позичені кошти нею повністю повернуто, всього ОСОБА_4 сплачено більше 4400 грн. на ім'я ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що є чоловіком позивача. Пояснив, що в 2015р. ОСОБА_4 приходила до них додому та просила позичити гроші для залучення правової допомоги її сину, який перебував під вартою. ОСОБА_3 погодилась надати їй кошти в борг, оформивши кредит на суму 4000 грн. Після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовилися що ОСОБА_3 надасть ОСОБА_4 кошти, а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась погашати кредит. При укладенні кредитного договору ОСОБА_3 він присутній не був. Йому відомо, що представник банку передав кошти для ОСОБА_3, а ОСОБА_3 передала їх для ОСОБА_4 Він особисто був присутній при передачі ОСОБА_3 отриманих грошових коштів за кредитним договором ОСОБА_4 Чи повертала ОСОБА_4 дані кошти позивачу йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що перебував на посаді оперуповноваженого Острозького ВП ГУНП в Рівненській області. В грудні 2016р. до Острозького ВП ГУНП в Рівненській області звернулася ОСОБА_3 із заявою в якій просила притягнути до кримінальної відовідальності ОСОБА_4 та в якій вказала, що вона оформила кредит на суму 4000 грн. на прохання ОСОБА_4 і з травня місяця 2016р. ОСОБА_4 перестала сплачувати даний кредит. Ним було проведено перевірку по даній заяві та складено висновок про відсутність в даному випадку ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Під час опитуваня ОСОБА_4, остання від дачі письмових пояснень відмовилась, але усно пояснила, що попросила ОСОБА_3 позичити їй кошти і та погодилась, при цьому повідомила, що на даний час всю суму боргу сплатила повністю.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що на початку квітня 2015р. ОСОБА_4 позичила грошові кошти в ОСОБА_3 в сумі 4000 грн. Спочатку ОСОБА_3 в рахунок позики передала 1000 грн., а через кілька днів - решту. Грошові кошти ОСОБА_3 давала особисто йому для передачі ОСОБА_4 Термінів повернення кредиту встановлено не було, а ОСОБА_3 повідомила що позику ОСОБА_4 може повертати за наявності коштів. Однак, через деякий час ОСОБА_3 почала телефонувати та вимагати повернення позики. ОСОБА_4 перераховувала кошти для ОСОБА_3 на номер рахунку, який вона надала. З приводу сплати відсотків і пені за кредитом між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ніякої домовленості не було. Вказує, що на даний час ОСОБА_4 повернула для ОСОБА_3 всю суму позики. Листи від ПАТ "Альфа банк" про наявність заборгованості за кредитним договором на адресу проживання ОСОБА_4 не надходили.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, з"ясувавши всі обставини та перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до висновку що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно анкети-заяви від 09.04.2015 року, додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, вбачається, що між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством "Альфа Банк" було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку зі встановленим кредитним лімітом 75000 грн. При цьому, сума кредиту, що є доступною клієнту на момент видачі ОСОБА_3 картки складає 4000 грн.

Звертаючись до суду із зазначеною позовною заявою ОСОБА_3, посилається на те, що кошти в сумі 4000 грн. за вказаним кредитним договором, вона отримувала на прохання ОСОБА_4 та для подальшої передачі ОСОБА_4 в рахунок позики. В подальшому, ОСОБА_4 отримані кошти ОСОБА_3 не повернула.

Вважаючи, що кошти, отримані відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, позивач просить на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 7865,68 грн., з яких 4000 грн., передані відповідачу за кредитним договором від 10 квітня 2015 року, а також 3475 грн. сплачених позивачем коштів в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором за період з вересня по грудень 2016 року, та відсотки за користування безпідставно одержаними коштами в сумі 390,68 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Отже, сутність зобов'язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Окрім того, конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач набула майно у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою отримання вказаних грошових коштів в рахунок позики.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як встановлено під час розгляду справи, між сторонами письмового договору позики не укладалося.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_3 було надано в рахунок позики відповідачу ОСОБА_4 4000 грн., що визнається сторонами та суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, встановлено що між сторонами виникли договірні відносини.

В даному випадку підставою набуття грошових коштів є усний договір позики за яким ОСОБА_3 передала в рахунок позики ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 4000 грн., а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась повертати вказану суму позики на рахунок наданий позивачем. Той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним.

Згідно квитанцій, наданих представником відповідача та доданих до матеріалів справи, вбачається, що на виконання грошового зобов"язання ОСОБА_4 повернула ОСОБА_3 грошові кошти в таких сумах та порядку: 05.05.2015р. 300 грн., 05.06.2015р. - 300 грн., 10.07.2015р. 310 грн., 06.08.2015р. 100 грн., 10.08.2015р. - 250 грн., 02.09.2015р. - 300 грн., 06.10.2015р. 300 грн., 21.10.2015р. - 316 грн., 30.10.2015р. 300 грн., 27.11.2015р. 300 грн., 25.12.2015р. - 300 грн., 26.01.2016р. 300 грн., 03.03.2016р. 250 грн., 29.03.2016р. - 500 грн., 26.04.2016р. 300 грн., 27.05.2016р. 300 грн., всього на суму 4726 грн. Грошові кошти було перераховано відповідачем шляхом сплати на рахунок наданий позивачем та на ім'я позивача, що було обумовлено сторонами та даний факт не заперечувала позивач в судовому засіданні. Вказані обставини підтверджуються оригіналами квитанцій, випискою по рахунку кредитної картки, які були досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Вирішуючи позов суд враховує, що кредитний договір було укладено між ПАТ "Альфа Банк" та ОСОБА_3, кредитна картка відкрита на ім'я позивача та весь час перебувала в її користуванні. Згідно умов вказаного договору кредиту позивач зобов'язалась сплачувати відсотки за користування наданим кредитом, отже саме вона відповідає за виконання зобов'язань за кредитом. Правовідносини виникли між банком та ОСОБА_3, відповідач не є сторною вкзаного кредитного договору. Окрім того, судом враховується, що кредитний договір позивачем не оспорювався.

Оскільки ОСОБА_3 самостійно уклала кредитний договір від 10.04.2015р. на суму 4000 грн., які в подальшому, в рахунок позики передала ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, свідчать про укладення між ОСОБА_3 та ПАТ "Альфа Банк" кредитного договору та, в подальшому, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усного договору позики, за умовами якого ОСОБА_3 в рахунок позики передала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 4000 грн.

Оцінивши в сукупності докази, надані сторонами, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то підстави для застосування до них ст.1212 ЦК України відсутні, а тому суд приходить до висновку про відмову в задовленні позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позивачу було відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення у справі та в звя"язку з відмовою в позові, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись 1212, 1047,629 ЦК України, керуючись ст.ст.13, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив :

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 640 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2018р.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_10