Провадження №2/592/446/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року м.Суми Ковпаківський районний суд міста Суми у складі:

головуючого судді Косолап М.М.,

за участю секретаря Павлович Ю.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

10.11.2017 р. позивач в особі представника ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом і свої вимоги мотивує тим, що 05.09.2008 р. між ним та відповідачем було укладено кредитний іпотечний договір № 6858033 про надання кредиту у сумі 100000 доларів США на придбання житла - квартири АДРЕСА_1, яка у подальшому передана в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 05.09.2008 р. № 6858597. У 2014 році у нього виникла прострочена заборгованість по кредиту і на початку 2015 року банк звернувся з позовом до суду про стягнення боргу, який було залишено без розгляду у звязку з досягненням домовленості про продаж предмету іпотеки. Предмет іпотеки було реалізовано та 24.09.2015 р. між ними було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу, після укладення якої банк вручив йому повідомлення про прощення боргу, де було зазначено, що на підставі укладеної угоди банк простив частину боргу у сумі 46730,12 доларів США, і що згідно до абзацу д) пп. 164.2.17 Податкового кодексу України, сума прощеної суми боргу підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб. Вказує, що у момент прийняття ним рішення про підписання зазначеної додаткової угоди про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу, відповідач не роз'яснив йому наслідки прощення ним боргу у сумі 46730,12 доларів США, а саме, що сума боргу, анульованого кредитором по його самостійному рішенню, підлягає обкладанню податком з доходів фізичних осіб. Вважає, що виникнення на зазначеній підставі та зазначених умовах у нього податкового зобов'язання порушує принцип справедливості. На момент продажу квартири він сплатив банку 25560,99 доларів США, і продавши квартиру та направивши всі кошти банку на погашення боргу, він поніс прямі збитки у сумі 25560,99 грн. Зазначає, що 26.06.2017 р. отримав податкові повідомлення Головного управління Державної фіскальної служби України в Сумській області, відповідно до яких йому було донараховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 201032,67 грн. та 50258,17 грн. штрафних (фінансових) санкцій і військовий збір у сумі 15123,13 грн. та 3780,78 грн. штрафних (фінансових) санкцій, 170 грн. штрафу за неподання декларації. Вказує, що додаткову угоду про прощення боргу уклав у результаті помилки стосовно наслідків укладення правочину у вигляді виникнення обов'язку у нього стосовно сплати податку з доходів фізичних осіб. Просив визнати недійсним правочин - Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу, укладену між ним та відповідачем.

У судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 позовні вимоги з наведених підстав підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

19.02.2018 р. від ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» (далі ПАТ «ПУМБ») надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилається на те, що 05.09.2008 р. між сторонами укладено кредитний договір № 6858033 про надання позивачу кредиту у розмірі 100000 доларів США. 03.09.2015 р. позивач подав до відділення банку у м. Суми заяву - згоду на процес добровільної реалізації заставного майна та подальшого застосування програми прощення. 24.09.2015 р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. та 24.09.2015 р. ПАТ «ПУМБ» було вручено під особистий підпис ОСОБА_2 повідомлення № КНО-44.2.1/55 про прощення частини боргу. Вказує, що будь-які звернення та заяви щодо розірвання Додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. позивачем до банку не надсилались. Позивач подавши заяву про добровільну реалізацію заставного майна та підписавши оспорюваний правочин, погодився з усіма його умовами та обовязками покладеними на нього. Заява позивачем не була відізвана відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем не надано доказів порушення принципів добровільності та свободи під час укладання між сторонами оспорюваного правочину.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання повторно не прибув.

Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані докази, заслухавши представника позивача, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено наступні обставини.

05.09.2008 р. між позивачем ОСОБА_2 та ЗАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» укладено Кредитний договір № 6858033 за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 100000 доларів США на придбання нерухомості: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7 - 9).

05.09.2008 р. між позивачем ОСОБА_2 та ЗАТ «Перший Український ОСОБА_3 банк» укладено Договір іпотеки № 685897 за умовами якого позивач передав відповідачу у іпотеку у забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10 12).

03.09.2017 р. ОСОБА_2 згідно поданої заяви надав згоду на добровільну реалізацію заставного майна, яким забезпечено кредитний договір від 05.09.2008 р. для подальшого застосування програми прощення боргу по кредитному договору. З умовами прощення ознайомлений і згодний (а.с. 49).

24.09.2015 р. між ОСОБА_2 та ПАТ«ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» укладено Додаткову угоду № 1 до до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. (далі додаткова угода № 1) (а.с. 15). За умовами цієї угоди банк та позичальник визнали, що сума заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором станом на дату підписання цієї угоди 24.09.2015 р. становить 74439,01 доларів США. Цією угодою банк та позичальник дійшли згоди, що враховуючи скрутне фінансове становище позичальника, банк застосовує відносно позичальника процедуру прощення боргу за кредитним договором відповідно до ст. 605 ЦК України за умови сплати позичальником частини суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 16932 доларів США протягом 1 дня з дня укладення цієї додаткової угоди. Суми коштів, сплачені позичальником в розмірі, більшому ніж встановлено цим пунктом угоди, підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором (п. 2.1 додаткової угоди № 1). Ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та діє до припинення зобовязань за кредитним договором (п. 6 додаткової угоди).

Факт підписання додаткової угоди та виконання її умов не спростовується сторонами.

24.09.2015 р. ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» листом (вих. № КНО-44.2.1/55) повідомив позивача, що 24.09.2015 р. за його кредитним договором було прощено частину боргу у розмірі 46730,12 доларів США. Зазначено, що згідно абзацу д) пп. 164.2.17 Податкового кодексу України сума боргу платника податку анульованого кредитором по його самостійному рішенню підлягає обкладанню податком з доходів фізичних осіб (а.с. 16).

У подальшому, 09.06.2017 р. Головне управління ДФС у Сумській області направило позивачу податкове повідомлення рішення та повідомило ОСОБА_2, як платника податків про наявність податкового боргу по військовому збору 18903 грн. 91 коп., з податку на доходи фізичних осіб 251290 грн. 84 коп. та 170 грн. штрафних санкцій (а.с. 17 18).

Позивачу направлено податкову вимогу від 15.11.2017 р. № 5913-17 про необхідність сплати податкового боргу у розмірі 296785,39 грн. (а.с. 63).

Позивач просить визнати недійсним додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. про припинення зобовязань шляхом прощення боргу з підстав укладення унаслідок помилки.

Вирішуючи позов суд виходить з наступного.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частини перша і третя статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті пятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт добровільного підписання позивачем оспорюваного правочину Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. про припинення зобов'язань шляхом прощення боргу його представником не спростовується.

Підписанню оспорюваного правочину передувало написання ОСОБА_2 заяви на підтвердження ознайомлення його з умовами прощення, та після підписання направлення повідомлення про прощення частини боргу, отримане позивачем 24.09.2015 р. Зазначене повідомлення містить посилання на обкладення податком з доходів фізичних осіб суми боргу платника податку анульованого кредитором по його самостійному рішенню (а.с. 50).

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

ОСОБА_2 та його представник не надали суду належних, достовірних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного правочину 24.09.2015 р. мала місце помилка щодо прав та обов'язків сторін та вона має істотне значення. Помилка внаслідок незнання податкового законодавства чи неправильного його тлумачення позивачем щодо оподаткування суми боргу анульованого кредитором не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи представника позивача про те, що з 01.01.2016 р. внаслідок внесених змін до законодавства суми боргу анульованого кредитором вже не оподатковуються, а тому укладена угода порушує права позивача внаслідок дискримінації на увагу не заслуговують, оскільки не свідчать жодним чином про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правовчину.

З огляду на встановлені факти та досліджені докази, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами того, що при укладенні оспорюваного договору відповідач ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Відтак у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263 та 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 6858033 від 05.09.2008 р. про припинення зобовязань шляхом прощення боргу, укладеного між до ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_3» та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Ковпаківський районний суд м. Суми.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.02.2018 року.

Суддя М.М. Косолап