Справа №345/4176/17
Провадження № 2/345/204/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі :

Головуючого - судді Кардаш О.І.

при секретарі Заткальницькій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує, тим він позичив ОСОБА_2 1700 євро. Відповідач зобовязався повернути борг до 15.11.2016 року. Проте свої зобовязання у повному обсязі не виконав: ним тільки частково повернуто борг у сумі 900 євро. На час звернення до суду ОСОБА_3 не повернув частину заборгованості у сумі 800 євро. На неодноразові звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення вказаного боргу відповідач жодним чином не реагував.

На час подання позовної заяви за курсом НБУ сума боргу становить 25656,00 грн. Відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних за період з 15.11.2016 року по 15.11.2017 року становлять 769,68 грн. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача 26425,68 грн. боргу, з яких 25656,00 грн. основного боргу та 769,68 грн. 3% річних, а також судові витрати.

Відповідач подав до суду заперечення (відзив), згідно якого позов не визнає. Оскільки 22.05.2016 року в приміщенні кафе «Вінтаж» дав ОСОБА_1 170 євро, також давав підписати ОСОБА_1 розписку про вже повернуті на той час кошти на суму 2510 євро з 03.10.2014 року по грудень 2015 року. Дану розписку ОСОБА_1 не підписав, так як в розписці озвучувалась сума відсотків від загальної суми 6000 євро. Відповідач зазначив, що загальну суму 6000 євро він повернув ОСОБА_1, а саме 15.06.2016 року - 5100 євро, 19.01.2017 року 700 євро, а 07.07.2017 року 200 євро, про що ОСОБА_1 написав розписки.

Позивач подав до суду відповідь на відзив (заперечення), в якій зазначає, що заперечення є безпідставними, а окремі матеріали, додані до нього, навіть підтверджують підставність позовних вимог. Позивач вказує, що розписка від 22.05.2016 року є неналежним доказом, оскільки не підписана сторонами. Розписки від 19.01.2017 року та від 07.07.2017 року підтверджують факти часткового розрахунку на суму 700 євро та 200 євро, що позивачем не заперечується. Посилання відповідача на диски розмов не можна вважати ні належними, ні допустимими доказами, оскільки не підтверджують ні факти розмов між сторонами у справі, ні те, що такі розмови стосуються предмета спору. Також ОСОБА_3 не доведено законність здійснення таких записів та їхню оригінальність. Тому позивач просить позов задоволити у повному обсязі.

Відповідач подав до суду відповідь на заперечення, згідно якої вказує, що перша розписка в позичанні грошей у ОСОБА_1 на суму 6000 євро була написана і підписана ними 03.09.2014 року, які ОСОБА_3 взяв для погашення кредиту в Ощадбанку. 22.05.2016 року в кафе «Вінтаж» ОСОБА_3 давав ОСОБА_1 розписку за сплачені ним відсотки в розмірі 2340 євро, а також 170 євро за грудень 2015р. Проте розписки ОСОБА_1 не підписав, оскільки озвучувались відсотки. Цю розмову підтверджує аудіозапис.

Відповідач вказує, що 15.06.2016 року він віддав ОСОБА_1 5100 євро з суми основного боргу 6000 євро і примусово написав розписку, що він позичає у ОСОБА_1 1700 євро для того, щоб забрати попередню розписку, про що є аудіозапис. Зазначає, що аудіозаписи є єдиним його доказом по даній справі і там ніде не було озвучено ОСОБА_1 те, що ОСОБА_3 додатково зичить 1700 євро, а є підтвердження того, що ОСОБА_3 повернув 6000 євро 15.06.2016 року, 19.01.2017 року, 07.07.2017 року, а також те, що він повернув відсотки. ОСОБА_3 зазначає, що він вже віддав ОСОБА_1 всю суму боргу з відсотками.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Згідно підпункту 9 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З огляду на клопотання відповідача про надання особистих пояснень, суд вирішив заслухати відповідача у відкритому судовому засіданні.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у запереченні та відповіді на заперечення. Наголосив, що він вже повернув ОСОБА_1 всю суму боргу з відсотками. А тому просить в задоволенні позову відмовити та скасувати заходи забезпечення позову.

Судом встановлено, що 15.06.2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 1700,00 євро, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с.3,22).

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики, так як відповідач не заперечив факту, що дана розписка була написана ним власноручно. Тобто розписка, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує факт передачі позивачем та отримання відповідачем. грошових коштів.

У звязку з викладеним посилання відповідача на відсутність доказів фактичної передачі позичальником коштів є безпідставним і таким, що не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, згідно з якими на підтвердження позикових відносин може бути представлений як договір позики, так і письмова розписка про позику.

До того ж за змістом положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач вказаним правом не скористався, укладений договір позики у встановленому порядку не оспорив.

Ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Долучені відповідачем копії розписок від 22.05.2016 року (а.с.24) та від 03.09.2014 року (а.с.25 зворот) не є належними та допустимими доказами по справі. Адже розписка від 22.05.2016 року не підписана сторонами, а з долученої копії розписки від 03.09.2014 року не можливо встановити суму позики. Крім того, обставини, вказані у даних розписках, не входять до предмету доказування, оскільки в межах розгляду даної справи правовідносини між сторонам виникли після написання відповідачем розписки від 15.06.2016 року.

Також, із врахуванням вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги долучений відповідачем диск із записами розмов, оскільки ОСОБА_3 не доведено законність здійснення таких записів та їхню оригінальність. Крім того, відповідач ОСОБА_3 визнав, що аудіозаписи ним належним чином не були оформлені (а.с.42).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, ст.545 ЦК України відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів про повернення ним боргу в повному обсязі, натомість в матеріалах справи міститься оригінал розписки, що свідчить про те, відповідач борг в повному обсязі згідно розписки не повернув.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 фактично визнав наявність боргу за розпискою від 15.06.2016 року, здійснивши часткове погашення заборгованості в сумі 700,00 євро (а.с.26) та 200 євро (а.с.27).

Зі змісту розписки (а.с.22) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобовязався повернути позику в сумі 1700,00 євро в строк до 15.11.2016року.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, станом на час звернення з позовом до суду, сума боргу ОСОБА_3 за договором позики становить 800 євро (1700 євро - 700євро - 200євро), що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ (32,07 грн. за 1 євро) становить 25656, 00 грн.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В межах заявлених позовних вимог, за період з 15.11.2016 року по 15.11.2017 року3% річних становлять 769,68 грн. (25656,00 грн.*3%/365/100%*365=769,68 грн.).

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 25656,00 грн. основного боргу та 769,68 грн. 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. сплаченого судового збору .

З огляду на положення ст.158 ЦПК України слід скасувати захід забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3, а саме на приміщення магазину, що знаходиться у м. Калуші по вул. Підвальна,7/18, Івано-Франківської області, в межах заявлених позовних вимог у розмірі 26425,68 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.545, 625, 1047-1051 ЦК України та керуючись ст.ст. 78, 81, 141,158, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 - 25656,00 грн. основного боргу та 769,68 грн. 3% річних , що загалом становить 26425,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 - 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Скасувати захід забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, а саме на приміщення магазину, що знаходиться у м. Калуші по вул. Підвальна,7/18, Івано-Франківської області, в межах заявлених позовних вимог у розмірі 26425,68 грн.

Копію рішення для виконання в частині скасування заходу забезпечення позову направити Калуському міськрайонному відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

СУДДЯ:

Повний текст рішення виготовлено 14.02.2018 року.