АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/8709/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шинкарчук Я.А.
Провадження № 22-ц/790/189/18 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: договірні
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Павлової Олени Олександрівни в особі її представника Юрчика Валерія Геннадійовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Павлова Олена Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та встановлення порядку виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 25 січня 2016 року, а також встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за №27933747 на вказану квартиру за ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 14.12.2015 року, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Однак зареєструвати право власності на вказане майно відповідно до чинного законодавства він не зміг у зв'язку з протиправними діями ОСОБА_8, стосовно якої відкрито кримінальне провадження №0000418 від 02.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Так, ОСОБА_8 25.01.2016 року надала нотаріусу підроблені документи та повідомила недостовірні відомості (яким приватний нотаріус Павлова О.О. не надала належної уваги) та уклала з ОСОБА_3 угоду купівлі-продажу вказаної вище квартири, продавши в тому числі частину квартири, яка належить позивачу. В ході досудового слідства слідчим СВ Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області позивача було визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0000418 від 02.02.2016. Разом з тим, незважаючи на той факт, що позивачем о 12 годині 34 хвилини 25.01.2016 року було подано заяву про державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду і рішення по якій державним реєстратором прийнято не було, об 17 годині 06 хвилин 25.01.2016 приватним нотаріусом Павловою О.О., Харківського районного нотаріального округу Харківської області, приймається інша заява від інших осіб стосовно того ж самого майна та проводиться державна реєстрація цього ж майна на іншу особу, всупереч Порядку проведення державної реєстрації, який передбачений ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2014 та вимогам пунктів 12 та 13 Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказував, що факт порушення приватним нотаріусом законодавства України підтверджується відповіддю Міністерства юстиції України від 10.10.2016 стосовно надання правової оцінки діям приватного нотаріуса Павлової О.О., де вказано, що «…було здійснено пошук заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів та виявлено наявність заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі раніше. Всупереч вищевказаному за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстровим номером №15361977 приватним нотаріусом Павловою О.О. 26 січня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за №27933747 на квартиру за ОСОБА_3.».

Однак, відчуження спірної квартири, в тому числі частки належної позивачу, відбувалося без його на те волі, як одного із співвласників, тоді як ОСОБА_8 не мала необхідного на те обсягу повноважень для її відчуження. Відтак, в силу норм ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України та враховуючи приведене вище вважає, що є достатні підстави для визнання недійсним правочину, вчиненого 25 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 стосовно спірної квартири.

В запереченнях проти позову ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, посилаючись на недоведеність позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 25 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. та зареєстрований в реєстрі під №54.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 551,20 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4942,40 грн. та витрати представника позивача, що пов'язані з явкою до суду у сумі 1968 гривень 07 копійок в рівних частинах з кожного.

Вказане рішення оскаржено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу (ПНХМНО) Павловою О.О., яка посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нею була перевірена вся необхідна інформація з державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про відсутність відкритого розділу на квартиру, відсутність обтяжень, іпотек, інших речових прав на квартиру, відсутність податкової застави продавця ОСОБА_8 та покупця ОСОБА_3, відсутність обтяжень щодо продавця ОСОБА_8 Крім того, ОСОБА_8 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири була подана заява про те, що вона у шлюбі на час набуття (купівлі) вищезгаданої квартири не перебувала та одночасно ствердила, що квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, перебуває в її особистій приватній власності та набута за її власні кошти, будь-яких прав щодо неї, в тому числі за договором найму немає. Таким чином, ПНХРНО Павловою О.О. були вчинені всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат» та «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документу, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя. Таким чином, у ПНХРНО Павлової О.О. були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій щодо укладення та посвідчення спірного договору купівлі-продажу.

Вказане рішення суду першої інстанції також оскаржено ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, де з посиланням на неповне з'ясування обставин справи, їх невідповідність висновкам суду, міститься прохання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7 Крім того, просить стягнути з позивача на її користь судові витрати, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відсутність письмової згоди при відчуженні спільного сумісного майна подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, а є лише підставою для стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого майна.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що коли майно придбано за договором у особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не за позовом про визнання договору відчуження майна недійсним.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки право власності на нерухоме майно виникає у особи з моменту державної реєстрації цього права, а факт набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру за рішенням суду офіційно не визнано і не підтверджено державою шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто відповідач фактично не набув права власності на це нерухоме майно, тому на момент укладення спірного договору купівлі-продажу єдиним власником спірної квартири, була ОСОБА_8

Вказує, що приймаючи рішення про визнання недійсним в цілому договору купівлі-продажу спірної квартири, суд першої інстанції не врахував недоведеність позовних вимог щодо визнання недійсним вищевказаного договору відносно продажу ? частини квартири, що належала на праві власності ОСОБА_8, оскільки недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції не застосував вимоги законодавства щодо наслідків недійсності правочину, а саме, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все те, що вона одержала на виконання такого правочину.

Вказує, що задовольняючи вимоги ОСОБА_7 щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи документального підтвердження вказаних судових витрат.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарги ПНХРНО Павлової О.О. та скарга ОСОБА_8 підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Між тим, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що в момент укладення 25 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. та зареєстрованого в реєстрі під №54, мало місце недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14 жовтня 1995 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1958 від 14 жовтня 1995 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 25 травня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. за реєстровим №637, ОСОБА_8 придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року у справі №635/8047/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, позов ОСОБА_7 задоволено та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили 14.12.2015.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 25 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. та зареєстрованого в реєстрі під №54, вказана вище квартира перейшла у приватну власність ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року у справі №635/1321/16-ц рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 травня 2016 по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Павлова О.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Павлова О.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено з тих підстав, що згідно з вимогами ст. 230 ЦК України оскаржити угоду може лише сторона угоди, яка діяла під впливом обману.

Як вбачається з тексту ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 року у справі №820/4181/16-а, яка набрала законної сили 05.12.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_7 про визнання неправомірними вказаних дій приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Павлової О.О., а також про скасування рішень державних реєстраторів від 29.12.2015 за №27670437 та від 29.01.2016 за №27997810 про відмову ОСОБА_7 у державній реєстрації прав та їх обтяжень, визнання незаконними дій державних реєстраторів та зобов'язання державних реєстраторів зареєструвати за ним право власності на вказане нерухоме майно на підставі Харківського районного суду Харківської області від 01.12.2015 у справі №635/8047/15-ц - залишений без розгляду.

При цьому, як вбачається з тексту вказаної ухвали, судом адміністративний позов не був розглянутий, у зв'язку з пропуском шестимісячного строку, визначеного нормами КАС України для звернення до суду з відповідним позовом.

З викладеного вище вбачається, що спірне майно - квартира, яка була придбана ОСОБА_8 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, була розподілена згідно з рішенням суду та визнано за одним із подружжя - ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину даного майна. Однак, здійснити відповідну реєстрацію прав на нерухоме майно позивач не зміг, адже спірна квартира вцілому була відчужена на підставі договору, який і став предметом розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

За частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

У пунктах 7, 8 вищевказаної постанови судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Судовим розглядом встановлено, що у ОСОБА_8 не було достатньо прав для розпоряджання спірним майном, хоча рішення суду про визнання права власності на 1/2 частини за позивачем не було зареєстровано у відповідності до вимог чинного законодавства, проте воно набрало законної сили, і відповідно до статті 124 Конституції України, ст.18 ЦПК України є обов'язковим для виконання.

Таким чином, у зв'язку з тим, що на підставі рішення суду за позивачем вже було визнано 1/2 частку у праві власності на квартиру, з огляду на положення ч.4 ст.372 ЦК України, спільна сумісна власність на майно була припинена. Проте, відповідної державної реєстрації не було вчинено, адже разом з тим, вбачається наявність порушення порядку розгляду заяв про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_8 мала право на відчуження своєї частки спірної квартири є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину.

Пунктом 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що у разі порушення переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності рішення суду, яким задоволено позов співвласника нерухомого майна про переведення на нього прав та обов'язків покупця, є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов'язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК України.

Між тим як в суді першої так і апеляційної інстанції позивачем та його представником зазначалося, що ОСОБА_7 не ставиться питання про переважне право купівлі спірної квартири у порядку вимог ст. 362 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У зв'язку із зазначеним та відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України в межах вимог, заявлених ОСОБА_7, при визнанні недійсним договору в частині належної останньому спірної квартири, застосування вимог ст. 388 ЦК України до виниклих правовідносин не є ефективним способом захисту прав ОСОБА_7

Відповідно до вимогст. 361 ЦПК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_8 не мала право на відчуження належної їй на праві власності частки спірної квартири.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують, а по суті зводяться до переоцінки наданих доказів.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2923 грн. 81 коп. (а.с.293, т. 1) пропорційно до задоволених вимог, тобто в сумі 1461,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Павлової Олени Олександрівни в особі її представника Юрчика Валерія Геннадійовича задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року змінити в частині задоволення позову ОСОБА_7, визнавши недійсним в 1/2 частині договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 25 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. за зареєстровим №54.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1461,50 гривень.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: