Справа № 307/2444/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Джуги С.Д.,

за участі секретаря - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Тячівського районного суду від 12 жовтня 2017 року (суддя Гримут В.І.) у цивільній справі № 307/2444/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: Новоселицька сільська рада про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що його батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_1 за час перебування у зареєстрованому шлюбі збудували та набули на праві спільної сумісної власності будинок у АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту не залишив, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину будинку. На час відкриття спадщини у цьому будинку проживали неповнолітні ОСОБА_3 (позивач) та його сестра ОСОБА_6, а також мати ОСОБА_1, які вступили в управління та володіння майном та, відповідно, позивач прийняв у спадок 1/6 частину будинку.

Вказував, що постановою від 12.12.2016 нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину такого будинку через відсутність правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві.

Посилаючись на дані обставини, просив визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку.

Заяву позивача про забезпечення позову було задоволено ухвалою Тячівського районного суду від 06.09.2016, якою накладено арешт на спірний будинок, шляхом заборони його відчуження або демонтажу.

Рішенням Тячівського районного суду від 12.10.2017 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину спадкового житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано ухвалу про забезпечення позову від 06.09.2016.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не набув права власності на житловий будинок (його 1/2 частку), тому таке майно не входить до складу спадщини; позивач не довів, що спадкодавцю відводилася земельна ділянка під забудову спірного будинку і на момент смерті будинок був прийнятий в експлуатацію; будинок був самочинним будівництвом, не входив до складу спадщини, що не дає підстав для виникнення права власності у позивача; позивач ОСОБА_3 отримав частину земельної ділянки, на якій був розташований будинок (0,1250 га), оскільки літню кухню дворогосподарства АДРЕСА_1 було виділено в окреме дворогосподарство АДРЕСА_2 із половиною вищевказаної земельної ділянки у розмірі 0,0625 га.

Апелянт позивач та представник Новоселицької сільської ради в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 130-132). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судова колегія розглянула справу за відсутності цих учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ст. 529 ЦК Української РСР).

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР).

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову.

Якщо відсутні документи про відведення земельних ділянок під забудову, таке будівництво слід визнавати самочинним та відмовляти у визнанні права власності на нього в порядку спадкування.

При задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), відбувається порушення норм матеріального права, оскільки фактично визнається право власності за позивачами без будь-якої правової підстави.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Самочинно побудований або реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.1952 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. У шлюбі в них народилося двоє дітей - ОСОБА_3 1958 р.н. та ОСОБА_6 1965 р.н.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 збудували у 1957 році будинок у АДРЕСА_1. Дана обставина підтверджується довідкою виконавчого комітету Новоселицької сільської ради від 11.10.2017 № 2049, виданою на підставі записів у погосподарській книзі 1974 року (особовий рахунок № НОМЕР_1) (а.с. 100).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, заповіту не залишив. Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що стверджується наданою інформацією Тячівською державною нотаріальною конторою (а.с. 77).

Постановою державного нотаріуса від 12.12.2016 було відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину такого будинку через відсутність правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві (а.с. 81)

Згідно довідки виконавчого комітету Новоселицької сільської ради від 09.12.2015 № 4134, на час видачі довідки ОСОБА_3 постійно проживав у АДРЕСА_1 (а.с. 80).

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що на час відкриття спадщини у цьому будинку проживали неповнолітні ОСОБА_3 (позивач) та його сестра ОСОБА_6, а також мати ОСОБА_1, які вступили в управління та володіння спадковим майном.

Згідно записів у погосподарських книгах головою господарства АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 (до його смерті), а в подальшому - ОСОБА_1, суспільна група господарства - робоча, роком побудови будинку зазначено 1957 та 1959 роки загальною площею 40 кв. м., житловою площею 32 кв. м. з двома кімнатами (а.с.20, 21, 22, 26, 28,32).

Проте записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження правового режиму земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; чи було отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку; чи затверджено проект на спорудження будинку; коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм.

У технічному паспорті на будинок, доданому до позовної заяви, загальна площа будинку зазначена 36,60 кв.м., житлова - 20,12 кв.м. (а.с.8-13), що відрізняється від записів у погосподарских книгах та свідчить про перебудову будинку.

Із матеріалів справи вбачається, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину 12.12.2016. При цьому на такий момент право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,0625 га у АДРЕСА_1, було зареєстроване в цілому за ОСОБА_1 (момент реєстрації 19.10.2016).

Підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку є рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району від 10.10.2016 № 144, що стверджується інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.133-134).

Отже, ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок не в порядку спадкування, а на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_1, пояснив, що літню кухню дворогосподарства АДРЕСА_1, яка згідно довідки виконавчого комітету Новоселицької сільської ради від 11.10.2017 № 2048 була збудована 1990 року - виділено ОСОБА_3 в окреме дворогосподарство АДРЕСА_2. При цьому, ОСОБА_3 відійшла для обслуговування такого будинку АДРЕСА_2 земельна ділянка у розмірі 0,0625 га, а такий поділ земельної ділянки на дві рівні частини (у ОСОБА_1 також 0,0625 га) було здійснено за фактично наявними розмірами земельної ділянки колишнього дворогосподарства АДРЕСА_1.

Так, із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що інше рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району від 10.10.2016 № 143 стало підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності (право спільної сумісної власності із його дружиною ОСОБА_7, яке зареєстроване 25.10.2016) на земельну ділянку площею 0,0625 га у АДРЕСА_2. (а.с.135-136). Також, із неї слідує, що за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було зареєстровано 25.10.2016 право власності на житловий будинок у АДРЕСА_2, який у подальшому разом із земельною ділянкою ними подаровано ОСОБА_8 за договорами дарування від 07.12.2016 № 1257 і № 1256.

Оцінюючи фактичні обставини у сукупності, встановивши наявність рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району від 10.10.2016 № 144, яке є підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, колегія суддів вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог; не довів, що спадкодавцю видавалися документи про відведення земельної ділянки (її розміри) під забудову спірного будинку, а також про отримання спадкодавцем дозволів на спорудження будинку, а отже, що таке спорудження не було самочинним; не довів факту набуття права власності на нерухоме майно спадкодавцем, що виключає можливість визнання права власності в порядку спадкування на спірне майно за ОСОБА_3

Крім іншого, колегія суддів констатує, що позивач зазначав, що його сестра ОСОБА_6 прийняла спадщину за батьком, однак таку не залучено до участі у справі співвідповідачем.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 606,32 грн. (а.с. 123), що підлягають стягненню на її користь із позивача.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 12 жовтня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 606,32 грн. судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2018 року.

Головуюча:

Судді: