Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 125/2157/13-ц

провадження № 61-381 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року у складі головуючого судді Тучинської Н. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до Барського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2012 року є власником житлового будинку і земельних ділянок: площею 0,1000 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будов та споруд та площею 0,1040 га - для ведення особистого селянського господарства, по АДРЕСА_1.

Навесні 2013 року відповідач, який є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2, розпочав будівництво паркану на межі їх земельних ділянок.

07 травня 2013 року комісією Барської міської ради було встановлено, що паркан будується частково на її земельній ділянці.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками по АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 перенести паркан.

Ухвалою Барського районного суду від 2 грудня 2013 року справу на підставі пункту 3 частини першої статті 116 ЦПК України 2004 року передано на розгляд до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 земельними ділянками по АДРЕСА_1 шляхом перенесення збудованого ним паркану між домоволодіннями № 24 і № 26 по АДРЕСА_1 відповідно з межами, визначеними державними актами НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданими Барською міською радою 30 грудня 2005 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 20 564 грн 45 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач побудував паркан частково на земельних ділянках, які належать позивачу, а тому її право власності порушено та підлягає захисту шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач внаслідок зведення паркану порушив право власності позивача, яке відповідно до статті 41 Конституції України є непорушним, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, керуючись статтею 152 ЗК України та статтями 321, 391 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний паркан розташований виключно на межі земельних ділянок сторін, які призначені для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будов та споруд, а тому судові рішення в частині зобов'язання усунення перешкод у користування земельною ділянкою, призначеною для ведення особистого селянського господарства не відповідають фактичним обставинам справи, а тому є необґрунтованими та незаконними.

Також заявник стверджує, що суди безпідставно задовольнили вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будов та споруд, шляхом перенесення паркану у відповідності з межами, визначеними державним актом НОМЕР_1, оскільки вказаний державний акт виданий на ім'я ОСОБА_6, а тому не підтверджує право власності позивача на земельну ділянку.

Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права:

у порушення вимог пункту 3 частини першої статті 116 ЦПК України справу з Барського районного суду на розгляд Мурованокуриловецького районного суду було передано не судом, а ухвалою судді;

в матеріалах справи відсутній протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями, диск з координатами спірних земельних ділянок;

судова будівельно-технічна експертиза в справі була проведена товариством з обмеженою відповідальністю «Подільська судова експертиза», яке не суб'єктом судово-експертної діяльності, а сам висновок підписано особою, термін дій свідоцтва експерта якої закінчувався через чотири дні.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що сторони є власниками суміжних земельних ділянок.

У 2013 році ОСОБА_5 побудував цегляний паркан довжиною 34,78 м і шириною 0,38 м, який розміщений на межі земельних ділянок сторін та одна половина якого займає земельну ділянку ОСОБА_5, інша - земельну ділянку ОСОБА_4

Обставини щодо розміщення частини паркану на земельній ділянці ОСОБА_4 та що ця частина складає 6.6 кв. м визнані сторонами та підтверджуються висновком експерта від 12 січня 2017 року № 1/15.

При цьому відповідач заперечує час побудови паркану, вказуючи, що збудував його в 2012 році, ще до придбання позивачем суміжних земельних ділянок, та погодив його будівництво з попереднім власником - ОСОБА_7.

Обставини щодо будівництва паркану в 2013 році були встановлені судами на підставі належних і допустимих доказів та відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку цих доказів.

Таким чином, встановивши, що відповідач побудував паркан частково на земельній ділянці, що належить позивачу, без погодження з нею цього будівництва, суди, керуючись положеннями статті 152 ЗК України та статей 321, 391 ЦК України, дійшли правильного висновку, що її право власності порушено та підлягає захисту, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Твердження заявника, що паркан частково побудований виключно на земельній ділянці з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та фактично є твердим межовим знаком, при цьому не розміщений на земельній ділянці з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а тому не порушує прав позивача, не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються встановленим судами обставинами справи. Так, довжина побудованого відповідачем паркану становить 34,78 м, а довжина суміжної земельної ділянки, належної позивачу, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 31,81 м, отже паркан щонайменше на 2,97 м заходить на іншу суміжну земельну ділянку, належну позивачу, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Доводи заявника, що державний акт НОМЕР_1, виданий Барською міською радою 30 грудня 2005 року на ім'я ОСОБА_6, не підтверджує право власності позивача на земельну ділянку, на правильність висновків судів не впливають, оскільки відповідно статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення позивачем договорів купівлі-продажу) у разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, установленому законом, при цьому на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує документ робить відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5, що справу з Барського районного суду на розгляд Мурованокуриловецького районного суду було передано з порушенням вимог пункту 3 частини першої статті 116 ЦПК України, оскільки відповідно до 34 ЦПК України цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду.

Інші доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права не є підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк