АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 723/231/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у майні подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2017 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Дедик Н.П.),

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Зазначав, що він є головою двору, до складу якого входять житловий будинок літ. «А-І», прибудова літ. «а», літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», «Е», «Є», «Ж», криниця №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1. У цьому житловому будинку зареєстровані він, як голова двору та відповідачі: ОСОБА_4 - колишня дружина та ОСОБА_5- син.

28 лютого 2011 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано. З липня 2005 року відповідачі переїхали проживати в АДРЕСА_2, з того часу вони у спірному будинку не проживають, не несуть жодних витрат з утримання житлового будинку, знятися з реєстрації в ньому відмовляються.

Посилаючись на указані обставини, позивач просив усунути перешкоди у користуванні спірним майном шляхом визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1.

У березні 2017 року відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, який ухвалою суду від 21 березня 2017 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Посилаючись на те, що спірний будинок є спільним майном подружжя (її та позивача ОСОБА_1), просила визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку літ. «А-І», прибудови літ. «а», літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В», «Г», «Д», криниці №1, а також 1/2 будівельних матеріалів, використаних у будівництві самочинно збудованих сараїв літ. «Е», «Є», «Ж», що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за нею право власності на 1/2 житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», літньої кухні літ «Б», сараїв літ. «В», «Г», «Д», а також на 1/2 будівельних матеріалів, які використані в будівництві самочинно збудованих сараїв літ. «Е», «Є», «Ж», що знаходяться в АДРЕСА_1 Чернівецької області.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також з урахуванням норми ч. 4 ст. 367 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання права на 1/2 частину цього будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільним майном указаних сторін як колишнього подружжя, частки сторін у майні є рівними, а тому ОСОБА_4 має право на частку у спірному майні, відповідно підстави для визнання її такою, що втратила право на користування спірним майном, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 з 18 листопада 1978 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Спірний житловий будинок та господарські будівлі збудовано у період з 1981 по 1995 роки, що визнається сторонами та стверджується змістом наявного у справі технічного паспорту (а.с.10-12).

Відповідно до ст. 22 КпШтаС України, який був чинним на час створення (набуття) спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З'ясувавши період, обставини набуття майна, джерело походження коштів, за які було набуто спірне майно, давши належну оцінку показанням свідків, письмовим доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок та господарські будівлі, крім криниці, яка споруджена без участі ОСОБА_4, є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_4

За встановлених обставин справи, наявності спору між сторонами, з урахуванням принципу рівності часток колишнього подружжя у праві власності на спірне майно, суд першої інстанції підставно визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спірного майна, задовольнивши частково її позов.

Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, оскільки як співвласник будинку вона не втрачає такого права на підставі ст. 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне господарство відносилося до суспільної групи робітників як різновиду колгоспного двору і що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права є необґрунтованими.

Так, з наявних у справі письмових доказів (а.с.13) вбачається, що відповідне будинковолодіння відносилося до суспільної групи робітників, що заявником не оспорюється.

Водночас твердження заявника про те, що господарство, що відносилося до суспільної групи робітників є різновидом колгоспного двору є помилковим й таким, що не враховують зміст норм статей 120, 123 ЦК УРСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Не заслуговують на увагу і доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не заявляла вимог про визнання спірного майна спільним сумісним майном.

Відповідно до ст. 22 КпШтаС України, який був чинним на час створення (набуття) спірного майна, належність майна, нажитого подружжям за час шлюбу, до майна, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя презюмується, а заявником ОСОБА_1 належними та допустимими доказами цього не спростовано.

Заявник посилається на неврахування судом першої інстанції факту проведення ним разом з третьою особою ОСОБА_3 окремих ремонтних робіт у спірному будинку, що стверджується наявними у справі документами (а.с. 58-69).

З приводу таких доводів колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції частково їх враховано, зокрема, в частині вирішення спору за криницю.

Водночас предметом спору у справі не були вимоги заявника ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірне майно з огляду на збільшення майна у вартості.

Зі змісту технічного паспорту, поданого заявником, який виготовлено станом на вересень 2016 року, вбачається, що крім криниці, що влаштована у 2016 році, інші будівлі та споруди зведено до 1995 року.

Тому, спір з приводу відшкодування певних поліпшень може бути вирішений за окремим позовом, або за наслідками вирішення спору про поділ майна в натурі чи зі сплатою грошової компенсації за частку співвласника майна.

Фактична придатність чи непридатність спірного будинку для проживання на той чи інший період, про що стверджує заявник, не є предметом спору у справі.

Необґрунтованими є й доводи заявника про помилкове незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності до вимог ОСОБА_4, неправильну оцінку доказів з цього спірного питання.

Так, заявник посилається на тривале непроживання ОСОБА_4 у спірному будинку, стверджує, що спір виник приблизно п'ять років тому.

Такі твердження ґрунтуються на припущеннях та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-258 цс15.

У справі відсутні докази того, що заявник ОСОБА_1 до пред'явлення ним позову про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним будинком, заперечував її право на спірне майно, як на майно набуте у період шлюбу.

Відповідно доводи заявника про зворотне, неправильну оцінку судом першої інстанції доказів є необґрунтованими.

Заявник посилається на безпідставне неприйняття судом першої інстанції позовної заяви у новій редакції, а відповідно на порушення норми статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд.

Проте ухвала суду першої інстанції від 17 березня 2017 року про відмову у прийнятті нової позовної заяви не оскаржена, вона є мотивованою, заявник не позбавлений права на звернення до суду з відповідними позовними вимогами на загальних підставах.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що за наслідками перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку є підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі указаної норми права ОСОБА_1 заявлено вимоги до відповідача ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право на користування спірним житлом.

У справі встановлено і це визнав відповідач ОСОБА_5, що він з 2005 року у спірному будинку не проживає.

На поважність причин непроживання у спірному будинку указаний відповідач не посилався.

Отже, у справі встановлено, що відповідач ОСОБА_5 понад один рік не проживає у спірному будинку, що є підставо для задоволення позову про визнання його таким, що втратив право на користування указаним житлом.

Наведеного суд першої інстанції до уваги не взяв та помилково виходив з того, що за нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом необхідно пред'явлення позову усіма співвласниками житла.

Оскільки таке неправильне тлумачення норми матеріального права призвело до неправильного вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, то рішення суду першої інстанції в указаній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким позов слід задовольнити.

Колегія суддів також дійшла висновку про неправильність рішення суду першої інстанції з огляду на неправильне застосування норм матеріального права і в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у будівництві самочинно збудованих сараїв «Е», «Є», «Ж», які знаходяться по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов в указаній частині, суд першої інстанції виходив з їх відповідності вимогам ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Водночас, позивачкою ОСОБА_4 не заявлялися вимоги про визнання за нею права власності на конкретні матеріали чи обладнання, які були використані у будівництві сараїв літ. «Е», «Є», «Ж», збудованих у 1995 році.

Такі відомості у справі відсутні.

Пред'явлення вимог про визнання права власності на 1/2 будівельних матеріалів без їх конкретизації не відповідає нормам ст. ст. 328, 329, ч. 3 ст. 331 ЦК України.

Тому, рішення суду в указаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до норми ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 672 гривні - витрат зі сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, скасувати.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у будівництві самочинно збудованих сараїв «Е», «Є», «Ж», які знаходяться по АДРЕСА_1, скасувати.

У задоволенні позову в указаній частині відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 672 (шістсот сімдесят дві) гривні - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 17 січня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк