Справа № 495/8379/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 травня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, але надала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила задовольнити, слухати справу в її відсутність, фіксування судового процесу за допомогою звуко-записувального технічного засобу не здійснювати, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючими підставами.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.263 ЦПК України Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Сторони зареєстрували шлюб 25 січня 2009 року у виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з ОСОБА_2.

Спільне життя з відповідачем не склалося, дитина проживає разом з позивачкою, сходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 650 від 29.09.2017 року. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти та спільними трудовими силами придбали житловий будинок за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Олексіївка, вул. Зелена, 15.

Між позивачем та відповідачем мається спір щодо утримання малолітньої дитини та спір щодо поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, а саме автомобіля та будинку. Угоди про добровільний поділ майна, що є нашою спільною власністю, між нами не досягнуто.

Починаючи з 02.10.2017 року відповідач незаконно та протиправно виселив позивачку та малолітню дитину на вулицю, поміняв замки га не пускаєїї та дитину в будинок за адресою: Одеська область, Білгород-Днісз ровський район, с. Олексіївка, вул. Зелена, 15. В будинку маються мої особисті речі, речі дитини, діляча кімната, іграшки, тощо, тобто відповідач вчиняє дії, що порушують недоторканність належного їй та малолітній дитині житла.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого йна, пред являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69,70, 71 СК України, ст.ст. 114, 258, 259, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок № 15 по вул. Зелена, у с. Олексіївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину житлового будинку № 15 по вул. Зелена, у с. Олексіївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя :