Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/5485/16 Головуючий у 1-й інстанції Наумов О.О.
Номер провадження 22-ц/778/1596/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом уточнивши його до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_6. померла його рідна тітка - ОСОБА_7. Місцем її реєстрації та фактичного проживання була квартира АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру. Його батько ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним братом померлої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Їх батьками були ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Позивач та його мати підтримували стосунки з тіткою поштою та телефоном, оскільки постійно проживають за межами України у державі Ізраїль. З червня 2015 року зв'язок було втрачено, телефон не відповідав, зв'язатися з ОСОБА_7 не мали можливості. Але знаючи, що тітка хворіє на шизофренію та періодично знаходиться на лікуванні у психіатричній лікарні, не дуже турбувалися. 09.08.2016 р. його мати ОСОБА_6 приїхала до м. Запоріжжя та відвідавши квартиру тітки дізналася про її трагічну загибель. Від сусідів дізналася також, що квартиру успадкував священнослужитель, який змінив замки у квартирі та вивіз з квартири усі речі. Як стало відомо у ході слухання справи, 16.05.2013 року тітка склала заповіт на ім'я ОСОБА_5.

Позивач є рідним племінником померлої, та спадкоємцем за законом за правом представлення, оскільки його батько, який був рідним братом померлої, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Він пропустив строк для прийняття спадщини, встановлений законодавством, бо не знав про смерть тітки, перебував за межами України з 2000 р., не мав документів, що підтверджують родинні відносини та свідоцтва про смерть. Вважає, що пропустив строк з поважних причин, а тому має законні підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Також, позивач вважає, що на час підписання 16.05.2013 р. заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій, в силу хвороби, оскільки вона тривалий час хворіла на психічну хворобу та перебувала на обліку у лікаря-психіатра.

На підставі викладеного, позивач просив суд, встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, як такими, що є племінником та тіткою, визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6., на протязі трьох місяців з дати винесення рішення по справі, визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 16 травня 2013 р. складений на ім'я ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О., зареєстровано в реєстрі за № 1046, визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1 від 19.09.2016р. зареєстровано в реєстрі за № 1849 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та НОМЕР_2 від 13.10.2016р. зареєстровано в реєстрі за № 2018 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що видані приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_6., про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис про смерть № 3768 від 22.05.2015р. та видано свідоцтво НОМЕР_3 ( т.1 а.с.45, 138зв.,143,149-150).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, батьком позивача є ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с.6,7). В свідоцтві про народження ОСОБА_8 НОМЕР_4 батьками визначено : ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ( т.1 а.с.9, т. 2 а.с.207).

Батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 були також зазначені : ОСОБА_9 та ОСОБА_10., що підтверджується формою №1 на видачу паспорта громадянина СРСР ОСОБА_7 (т. 1 а.с.102, т.2 а.с.2)

Суду апеляційної інстанції в процесі розгляду справи було також надано копію свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_12 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Отже, позивачем надано достатньо доказів на підтвердження родинних відносин між його батьком ОСОБА_8 та померлою ОСОБА_7.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_5 ( а.с. 203 т. 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові ( сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України.

Отже суд, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані у випадку доведеності наявності перешкод для подання відповідної заяви та наявності підстав для визнання судом цих обставин поважними.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Наведене викладено у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та від 4 листопада 2015 року (справа 6-1486цс15).

Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Як було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Шестимісячний термін для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України закінчується 04.11.2015 року. Позивач з позовом до суду звернувся 15.09.2016 року, тобто через 1 рік чотири місяців 11 днів.

Позивач усупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що у період з ІНФОРМАЦІЯ_6 по 15.09.2016 року існували об'єктивні, непереборні та істотні труднощі для нього для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_7

Ураховуючи, що звертаючись до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач причинами пропуску шестимісячного строку подання відповідної заяви зазначав те, що про смерть ОСОБА_7 він дізнався лише у серпні 2016 року, законним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність об'єктивних, непереборних, істотних труднощів що перешкоджали йому звернутися із заявою про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції відповідно до положень статті 89 ЦПК України надав належну правову оцінку наданим позивачем доказам поважності причин пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та правильно виходив із того, що зазначені ним причини не є тими поважними причинами, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на подання заяви про прийняття спадщини, тому прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визначення ОСОБА_3 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Крім того, відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року в указаній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 05 вересня 2017 року № 455 на період підписання заповіту 16.05.2013 ОСОБА_7 виявляла ознаки психічного розладу у формі параноїдальної шизофренії епізодичний тип перебігу, з наростаючим дефектом. Ступень наявних психічних розладів був такий, що істотно впливав ( обмежував) на її здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту 16.05.2013. ( т.2 а.с. 70-79).

Суд першої інстанції правильно врахував вказаний вище висновок, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, надав їм оцінку дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

За таких обставин та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв'язку з недоведеністю позивачем поважності причин його пропущення, за яких підлягає застосуванню положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України, про відсутність підстав для задоволення позову про визнання заповіту недійсним.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Аргументи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову, а також є черговим повторенням викладених обставин, які зазначалися позивачем у позовній заяві та перевірені судом першої інстанції і не знайшли підтвердження. Вказані доводи не доводять неправильності рішення суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375 , 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.08.2018 року.

Головуючий

Судді: