Провадження № 2/161/300/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, заявами про уточнення позовних вимог, на обґрунтування вказавши, що 28.08.1987 року вона розпочала трудову діяльність на посаді вчителя історії, згодом організатора позакласної і позашкільної роботи Угринівської середньої школи Горохівського району Волинської області. 16.10.1990 р. згідно наказу Волинського облвно переведена на педагогічну роботу в Луцький державний педагогічний інститут імені ОСОБА_4, де працювала на посадах лаборанта, асистента, старшого викладача, доцента. 07.09.2017 року її було звільнено з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій у звязку із закінченням терміну контракту. 04.09.2017 року вона подала заяву до відділу кадрів ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 (надалі - СНУ) про продовження трудових відносин. Про можливість збереження умов попереднього працевлаштування службовими особами закладу вона повідомлена не була. Відтак, 09.09.2017 року звернулась з проханням звільнити її у звязку із скороченням посади доцента на кафедрі міжнародних відносин і регіональних студій. Відповідно до ст. 184 КЗпП України вона не могла бути звільнена, оскільки є матірю дитини-інваліда по зору до 18 років. 10.10.2017 р. начальником відділу кадрів ОСОБА_5 ій (позивачу) було вручено повідомлення від 06.10.2017 року № 03-29/01/4019, де зазначено, що вона може взяти участь у конкурсному відборі на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників у СНУ. Для участі в конкурсному відборі передбачено подання Звіту про науково педагогічну діяльність із часу останнього призначення на посаду. Однак, вона (позивач) цю умову виконати не могла, оскільки 29-30 червня 2017 року супроводжувала доньку на обстеження в Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. академіка ОСОБА_6 м. Одеса. Ця обставина була відома відповідачу, оскільки копія запису в Медичній карті амбулаторного хворого долучена до заяви про надання щорічної додаткової відпустки, поданої 06.07.2017 р. Просить суд скасувати наказ ректора № 89-К/В від 14.08.2017 р. про звільнення її з 07.09.2017 р. з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4в звязку із закінченням строку контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4з 08.09.2017 р. та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, заявах про уточнення позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що при прийнятті позивачки на посаду науково-педагогічного працівника ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 з нею було укладено контракт на строк з 01.09.2012 року по 31.08.2017 року. Згідно умов контракту ОСОБА_1 мала бути звільнена з займаної посади 31.08.2017 року. Проте, позивачкою до моменту звільнення було подано заяву про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки, а тому дату її звільнення згідно чинного законодавства було перенесено на останній день перебування у відпустці, а саме на 07.09.2017 року, про що свідчить наказ ректора № 89-К/В від 14.08.2017 року. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» після закінчення строку дії попереднього контракту, претенденти на заміщення посад науково-педагогічних працівників проходять конкурсний відбір. 04.09.2017 року позивачка знаючи, що 07.09.2017 року буде звільнена, звернулася до університету із заявою про працевлаштування га посаду науково-педагогічного працівника. Позивачці було надано відповідь в якій розяснено порядок заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, а також запропоновано взяти участь у конкурсі. Натомість позивач отримала на руки трудову книжку, документи для прийняття участі у конкурсі не подала. Таким чином, вважає, що відповідачем було дотримано прядок звільнення позивачки ОСОБА_1 з займаної посади у зв"язку із закінченням строку контракту. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки, відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового , можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах - позивач ОСОБА_1 з 01.09.2012 року до 07.09.2012 року працювала на посаді доцента ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 (а.с. 7).

01.09.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 національним університетом імені ОСОБА_4 було укладено контракт, ОСОБА_1 Т,І. призначено на посаду доцента кафедри країнознавства і міжнародних відносин на період з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2017 року (а.с. 21).

Наказом ректора доцента ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 від 28.04.2017 року №55-К/В кафедру країнознавства і міжнародних відносин було перейменовано у кафедру міжнародних відносин і регіональних студій (а.с.22).

У липні 2017 року позивачем ОСОБА_7 відповідачу було подано заяву про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів, як матері дитини-інваліда.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Наказом в.о. ректора від 20.07.2017 року № 115, згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки», позивачці ОСОБА_1 було надано щорічну додаткову оплачувану відпустку як матері дитини-інваліда за 2017 рік з 29.08.2017 року по 07.09.2017 року на 10 календарних днів (а.с. 23).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Наказом в.о. ректора ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 від 14.08.2017 року № 89-К/В позивача ОСОБА_1 07.09.2017 року було звільнено з посади доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 24).

З урахуванням наведених вище положень Закону України «Про відпустки», суд вважає, що відповідачем ОСОБА_3 національним університетом імені ОСОБА_4 датою звільнення позивача ОСОБА_1 вірно зазначено 07.09.2017 року, оскільки цей день є останнім днем відпустки.

Той факт, що позивачка була звільнена не в останній день дії контракту, 31 серпня 2017 року, коли вона перебувала у відпустці, а по закінченню щорічної додаткової оплачуваної відпустки - 07.09.2017 року. не продовжило дію контракту на невизначений строк, як це передбачено ст. 39-1 КЗпП України.

При цьому посилання позивачки на положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України, за якою звільнення жінок, які мають дитину-інваліда, у тому числі після закінчення строкового трудового договору, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, є безпідставним, оскільки звільнення позивачки ОСОБА_1 з роботи відбулося не за ініціативою власника, а по закінченні дії контракту, що було узгоджено сторонами при його підписанні.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про вищу освіту» Наукові працівники - це особи, які за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно здійснюють наукову, науково-технічну або науково-організаційну діяльність та мають відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання.

Як слідує з ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Згідно з п. 1.3 Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладення з ними трудових договорів (контрактів) у ОСОБА_3 національному університеті імені ОСОБА_4, затв. Рішенням вченої ради ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 від 28 квітня 2016 року, протокол № 5 (надалі Порядок) посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також при введенні нової посади до штатного розпису.

Відповідно до п. 2.1 Порядку документи для участі в конкурсі претенденти на посади науково-педагогічних працівників подають до відділу кадрів Університету особисто або надсилають поштою

04.09.2017 року позивач звернулась з заявою на ім'я ректора студій ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 про призначення її на посаду доцента кафедри міжнародних відносин і регіональних студій, у звязку із закінченням контракту 07.09.2017 р. (а.с. 30).

Позивач була повідомленою відділом кадрів СНУ, що за штатним розписом вакантні посади науково-педагогічних працівників (в т.ч. доцента) будуть заміщуватись згідно вимог чинного законодавства, шляхом проведення конкурсного відбору, що визнано самою позивачкою в судовому засіданні.

Крім того, позивача додатково було повідомлено листом від 06.10.2017 року № 03-29/01/4019 за підписом ректора СНУ ім. Лесі Українки про оголошення конкурсу згідно наказу ректора №116-К/В від 18.09.2017 р. на заміщення посад науково - педагогічних працівників, які стали вакантні лише з 01.09.2017 року, запропоновано взяти участь у конкурсі (а.с. 31).

Проте позивач, заяву про участь у конкурсному відборі та необхідні для участі у конкурсі документи до відділу кадрів відповідача не подала, що вбачається, як з пояснень представника відповідача, так і пояснень самої позивачки, наданих в судовому засіданні.

08.09.2017 року позивач звернулась до ректора СНУ ім. Лесі України з проханням звільнити її на умовах скорочення, у звязку із відсутністю ставки доцента на кафедрі міжнародних відносин і регіональних студій (а.с.32).

Вказана заява ОСОБА_1 відповідачем правомірно до уваги взята не була, оскільки вона була подана позивачем вже після її звільнення з займаної посади з інших підстав у звязку із закінченням строку дії контракту. Змінити підстави звільнення позивачки також було неможливо, оскільки скорочення в ОСОБА_3 національному університету імені ОСОБА_4 не проводилося.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд вважає, що звільнення позивачки ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідачем здійснено з додержанням вимог чинного трудового законодавства, підстав для скасування наказу в.о. ректора ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 від 14.08.2017 року № 89-К/В про звільнення позивачки та про поновлення її на роботі немає.

Як вбачається з положень ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується на користь працівника лише при поновленні його на роботі у разі його звільнення без законної підстави, або якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, працівникові виплачується.

Зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи було проведено на законній підставі і вона не підлягає поновленню на роботі, то суд вважає за необхідне також відмовити позивачці у задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі ст. 36 КЗпП України, Закону України «Про вищу освіту», керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 національного університету імені ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складено 02 лютого 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

Суду Волинської області ОСОБА_8