Провадження № 2/161/557/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 січня 2018 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, за участю позивача ОСОБА_2, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди частково нікчемною та стягненні коштів, -
05 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди частково недійсною та зобовязання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем укладена угода про надання особистого кредиту №500568081, згідно з якою відповідач надав позивачу кредитні ресурси на суму 99 999,00 грн. зі сплатою відсотків.
Підпунктом «д» пункту 1 частини третьої вказаної угоди визначено, що за надання послуг, що вказані в цьому пункті, встановлюється наступна комісійна винагорода, яка сплачується позичальником в порядку та строки, визначені нижче, а саме обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг 5), сплачуватиметься позичальником в розмірі 2 500,00 грн. без ПДВ щомісячно згідно графіку платежів.
Позивач вважає вищенаведену комісію такою, що суперечить приписам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також несправедливою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
З посилання на правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постанові від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16, позивач просить суд:
1) визнати недійсним підпункт «д» пункту 1 частини третьої угоди №500568081 про надання особистого кредиту щодо комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2 500,00 грн.;
2) зарахувати безпідставно отриману банком комісію за обслуговування кредиту в розмірі 20 000,00 грн. до суми основного боргу.
У заяві від 05 грудня 2017 року позивач збільшив позовні вимоги та просив суд:
1) визнати нікчемним підпункт «д» пункту 1 частини третьої угоди від 05 жовтня 2016 року №500568081 про надання особистого кредиту щодо комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2 500,00 грн;
2) стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» безпідставно отриману комісію за обслуговування кредиту в розмірі 28 833,33 грн.
В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог позивач зазначив, що наразі він повністю сплатив суму заборгованості, в тому числі комісію, яку він вважає неправомірними.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою.
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 05 жовтня 2016 року Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (банк, кредитор) був підписаний акцепт пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту №500568081, відповідно до якої банк прийняв пропозицію ОСОБА_2 (позичальник), що міститься в оферті про укладення угоди про надання особистого кредиту від 05 жовтня 2016 року №500568081 укласти з банком угоду про надання особистого кредиту, що укладається згідно з умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що укладений між банком та позичальником раніше та надати позичальнику особистий кредит на умовах продукту «Свій Кредит».
Сума кредиту згідно вказаного акцепту становить 99 999,00 грн. (п.1), а процентна ставка 14,99 % річних (фіксована) (п.2). У пункті 3.1 договору сторони передбачали ряд комісій за розрахунково-касове обслуговування, а саме у підпункті «д» комісію за обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг 5), яка сплачується позичальником в розмірі 2 500,00 грн. Комісійна винагорода, що вказана у цьому підпункті, сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком 31 до цього акцепту. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується банком починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту, що вказана у п.4 цього акцепту. Також в будь-якому випадку позичальником сплачується сплачується комісійна винагорода, що вказана у цьому пункті, за останній місяць користування кредитом не пізніше дати остаточного повернення кредиту за угодою про надання кредиту (а.с.6-7).
Крім того, обома сторонами підписаний додаток №1 до угоди про надання кредиту №500568081 від 05 жовтня 2016 року «Графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг».
Зокрема, у цьому додатку в умовах кредитування зазначено, що вказаний кредит видається на споживчі потреби. Крім того, у вказаному графіку відображена у щомісячна сплата комісії у розмірі 2 500,00 грн., що передбачена підпунктом «д» пункту 3.1 частини 3 акцепту (а.с.8).
Як слідує з наявного матеріалах справи розрахунку заборгованості, у період з жовтня 2016 року по червень 2017 року позивач здійснив сукупно вісім погашень наданого кредиту, з яких 20 000,00 грн. зараховано в рахунок оплати комісії, що передбачена підпунктом «д» пункту 3.1 частини 3 акцепту (а.с.5).
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Отже, позивач підписавши оферту про укладення угоди про надання особистого кредиту, а також відповідач підписавши відповідний акцепт, уклали угоду про надання особистого кредиту від 05 жовтня 2016 року №500568081, істотні умови якої визначені в акцепті, а також в додатку №1 «Графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг».
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до частини пятої Угоди від 05 жовтня 2016 року №500568081 про надання особистого кредиту, яка укладена між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2, кредит позичальнику надається для власних (особистих) потреб (а .с. 6).
Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні на власні (особисті) потреби фізичній особі, за таких обставин, суд вважає, що на вказані правовідносини між кредитодавцем та позичальником поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» та, що по оспорюваному кредитному договору надавався споживчий кредит.
В мотивувальній частині вищевказаного рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Закону України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на 01.01.2016 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які діяли на момент укладення угоди), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
У розглядуваному випадку встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
Відповідно до абзацу 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на 01.01.2016 року) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Тому, на думку суду, обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг 5), яка сплачується позичальником в розмірі 2 500,00 грн. передбачена підпунктом «д», як комісією є дією на користь банку, а відтак не може вважатися послугою в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісії за дані операції суперечить вимогам ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на 01.01.2016 року), а також положенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказаний підпункт угоди є нікчемним.
Положеннями ст.ст.204, 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Отже, в чинному законодавстві відсутній такий спосіб захисту порушеного права як визнання нікчемним правочину, або його частини. В даному випадку суд констатує в резолютивній частині, що спірний підпункт угоди є нікчемним в силу закону та, відповідно, застосовує правові наслідки такої нікчемності.
Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У звязку з тим, що підпункту «д» пункту 1 частини третьої угоди про надання особистого кредиту №500568081 від 05 жовтня 2016 року є нікчемним (недійсним в силу закону), що встановлено судом, тому суд застосовує наслідки недійсності цієї частини правочину.
Зокрема, як слідує з наданих позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, всього на сплату комісії, яка передбачена у нікчемному підпункті «д» пункту 1 частини третьої угоди про надання особистого кредиту №500568081 від 05 жовтня 2016 року позивач сплатив 28 833,33 грн. При цьому, наразі заборгованість за кредитним договором позивачем наразі повністю погашена.
Тому, на підставі положень статті 216 ЦК України суд застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 суми сплаченої комісії за нікчемною умовою підпункту «д» пункту 3.1 частини третьої Угоди від 05 жовтня 2016 року №500568081 про надання особистого кредиту, яка укладена між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2, в розмірі 28 833 гривні 33 копійки, і задовольняє позовні вимоги саме в цій частині.
Частиною третьої статті 88 ЦПК України (в редакції чинній на момент подачі позову) визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки суд задовольнив позовну вимогу майнового характеру, а позивача було звільнено від сплати судового збору в силу положень ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суму судового збору у розмірі 640,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 265, 280 ЦПК України, ст.88 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року, ст.ст. 638, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди частково нікчемною та стягненні коштів задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 18 січня 2018 року.
Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області ОСОБА_3