АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1059/18 Справа № 202/2994/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В липні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном.

В липні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради - відмолено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 рокута ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом вбачається, що ОСОБА_7 за життя проживала у АДРЕСА_2, який належав їй на праві приватної власності.

Між ОСОБА_8 (нині - ОСОБА_2) та ОСОБА_9 (сином ОСОБА_7) 20.09.1985 року було укладено шлюб, який зареєстрований Амур-Нижньодніпровським РАГС м. Дніпропетровська, про що зроблено запис за № 1163.

ОСОБА_9 помер 16.06.1997 року, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 1231.

ОСОБА_7 померла 05.10.2015 року, про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 1876.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Зі змісту ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України вбачається, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

До матеріалів справи було долучено ОСОБА_2 копію акту від 19.04.2016 про те, що остання останні п'ять років проживала за адресою: АДРЕСА_2, разом з ОСОБА_7, який посвідчений нібито головою квартального комітету № 1 ОСОБА_10, проте, на даному акті стоїть печатка квартального комітету № 3, а підпис на даному акті повністю відмінний від підпису ОСОБА_11, який вона особисто ставила у суді на присязі свідка, на нотаріально посвідченій заяві та на відповіді на адвокатський запит, які наявні у матеріалах справи.

Судом першої інстанції з аналізу даного акту від 19.04.2016 року встановлено, що він складений на підставі свідчень ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які було допитано у судовому засіданні суду першої інстанції.

З огляду на викладі факти та пояснення свідка ОСОБА_10, яка додатково наголошувала, що їй достовірно відомо, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надавали свої пояснення про те, що ОСОБА_2 проживала останні п'ять років однією сім'єю із ОСОБА_7, за особистим проханням ОСОБА_2 з посиланням на те, що новий власник не заслуговує на те, щоб жити у будинку АДРЕСА_2 по вул. Єнісейській у м. Дніпро, суд першої інстанції прийшов до висновку, що пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є упередженими та не можуть братись до уваги та пояснення свідків ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 також оскільки дані особи або особисто зацікавлені в отриманні матеріальної вигоди, або зацікавлені в отриманні матеріальної вигоди близької їм людини.

З приводу пояснень ОСОБА_17, то її пояснення спростовуються поясненнями ОСОБА_11, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, які наголошували, що ніколи ОСОБА_2 не проживала разом з ОСОБА_7, не вела з нею спільного побуту, не дбала про покійну, а також те, що жодних сторонній речей у будинку ОСОБА_7 не було.

Відповідно до заяви, яка подавалась ОСОБА_7 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради 25.01.2011року, а також згідно договорів про соціальне обслуговування, які містяться у матеріалах справи, ОСОБА_7 зазначала, що є одинокою, самотньо проживаючою особою. Також даний факт підтверджується договорами про соціальне обслуговування.

Відповідно до зміст п. 6 Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1417, територіальний центр забезпечує безоплатне в обсягах, визначених державними стандартами, надання соціальних послуг: громадян похилого віку, інвалідів, хворих (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більш як чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу, або рідні є громадянами похилого віку чи визнані інвалідами в установленому порядку.

Судом встановлено, що свідчення свідка ОСОБА_20 підтверджуються відповіддю державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_21 за № 2944/02-14 від 25.07.2017, в частині укладання між ОСОБА_20 та ОСОБА_7 21.08.2009 договору довічного утримання, який діяв до 27.10.2010 року. З огляду на викладене, відсутні підстави, для того щоб відноситись критично до пояснень свідка ОСОБА_20 і в частині відсутності факту проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_2

Згідно відповіді приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грищенка В.І. за вих. № 76/01-16 від 02.06.2017, ОСОБА_7 17.12.2011 склала заповіт на ім'я ОСОБА_23 (далі по тексту - ОСОБА_23), який діяв до 15.03.2013 року.

З пояснень свідка ОСОБА_19 судом встановлено, що у 2011 році ОСОБА_7 склала заповіт на її дочку ОСОБА_23 замість договору довічного отримання, а ОСОБА_19 доглядала ОСОБА_7 до 2013 року. Таким чином, свідчення свідка ОСОБА_19, підтверджують факт самотнього проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2, а також факт того, що ОСОБА_2 з'явилась у спірному будинку лише перед смертю ОСОБА_7

Відсутність сумісного факту проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 також підтверджується матеріалами справи, а саме:

- висновками Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО), що були складені за фактами неодноразових викликів міліції ОСОБА_7, яка у своїх поясненнях (висновок № 4781, ЖЄО 5845 від 08.05.2015) наголошувала, що вона проживає одна у АДРЕСА_2, що у м.Дніпропетровськ. Також у даних матеріалах наявні пояснення ОСОБА_2 (висновок № 8079, ЖЄО 9496 від 14.07.2015), яка зазначає, що проживає за адресою: АДРЕСА_1;

- висновком Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО), що був складений за зверненням ОСОБА_2, яка у своїх поясненнях (висновок № 8537, ЖЄО 9501 від 14.07.2015) наголошувала, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1;

- інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої ОСОБА_2 11.08.2004 була зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: . Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, а 14.02.2017 до даного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності. У ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003 № 755-IV (в редакції від 15.05.2003, тобто тій яка діяла на момент державної реєстрації як фізичної особи-підприємця ОСОБА_2) визначено, що місце проживання фізичної особи - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, що знаходиться за певною адресою, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем;

- довідкою про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, яка надавалась ОСОБА_2 у 2007 році для приватизації та якою підтвердженого, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1. На адвокатський запит представника ОСОБА_4, Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав відповідь за вих. № 1194/0/112-17 від 10.04.2017, у якій зазначено, що за інформацією департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (лист від 06.04.2017 № 2/5-69) розпорядженням органу приватизації від 31.08.2007 № 4/517-07 квартира АДРЕСА_1 передана у власність гр. ОСОБА_2 на підставі її заяви від 02.08.2007 № 398. До зазначеної заяви була надана довідка (Ф-4) про склад сім'ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення стосовно якої гр. ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 13 лютого 1996 року. Станом на 31.07.2007 зареєстрована одна.

ОСОБА_2 надала до матеріалів справи на підтвердження факту сумісного проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 копії квитанцій про сплату комунальних платежів за домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. З аналізу даних квитанцій встановлено, що вони датовані 2009-2013 роками, проте, платником виступала ОСОБА_7

У п. 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, що затверджена Постанова Правління Національного банку України 01.06.2011 № 174, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528 (у редакції, чинній на момент здійснення платежів), касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

На підставі викладеного, квитанції про сплату комунальних платежів (платник ОСОБА_7) по будинку АДРЕСА_2, не є доказом того, що ОСОБА_2 проживала однією сім'єю з ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом, оскільки факт сумісного проживання з покійною ОСОБА_7 не знайшов свого відображення, у зв'язку з чим не має підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_2 по вул. Єнісейській у м. Дніпро, як за спадкоємицею четверної черги після смерті ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємицею четверної черги після смерті ОСОБА_7

Щодо вимог позивача про визнання недійсними договорів купівлі продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_2 по вул. Єнісейській у м. Дніпро та визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 по вул. Єнісейській у м. Дніпро, як за спадкоємицею четвертої черги, то колегія суддів вважає, що вона не є належним позивачем,оскільки не є спадкоємицею після смерті ОСОБА_7.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були укладені наступні договори: Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 29 липня 2016 року, який посвідчений 29 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1217, предметом якого є 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення; Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 03 серпня 2016 року, який посвідчений 03 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1251, предметом якого є 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення.

Право власності ОСОБА_4 на спірний об'єкт нерухомості було зареєстроване: 29 липня 2016 року на 1/2 частину житлового будинку, об'єкту житлової нерухомості, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30759034 від 03 серпня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В.

03 серпня 2016 року на 1/2 частину житлового будинку, об'єкту житлової нерухомості, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30849510 від 09 серпня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ст. 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про усунення ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 400 кв.м., опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею - 24,5 кв.м., а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_2, окільки ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 щодо проживання з разом з ОСОБА_7, колегія суддів відноситься критично, оскільки відповідно до заяви, яка подавалась ОСОБА_7 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради 25.01.2011 року, а також згідно договорів договору про соціальне обслуговування ОСОБА_7 зазначала, що є одинокою, самотньо проживаючою особою і їй надавався ряд соціальних послуг ,визначених в договорі.

Також, в матеріалх справи є договор укладений між ОСОБА_20 та ОСОБА_7 21.08.2009 року щодо довічного утримання, який діяв до 27.10.2010 року.

Окрім того, відсутність сумісного факту проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 також підтверджується матеріалами наданими Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО) з яких вбачається, що ОСОБА_7 наголошувала, що вона проживає одна у АДРЕСА_2, що у м. Дніпропетровськ.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича