Постанова

Іменем України

13 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 307/2980/16-ц

провадження № 61-34906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, тячівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6,на рішення апеляційного суду Закарпатськоїобласті від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, Тячівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Великоугольської сільської ради за від 03 грудня 2001 року № 27, належить будинок АДРЕСА_1.

19 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та її сином - ОСОБА_5 укладено договір дарування вищевказаного будинку.

ОСОБА_4 вважає, вказаний договір дарування є незаконним та таким, що укладений під дією обману як з боку відповідача, так і нотаріуса, оскільки останній не пояснив їй, які дії вона вчиняє. Зокрема те, що предметом договору дарування є будинок який належить їй, а не самовільно побудований відповідачем на її земельній ділянці будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1

ОСОБА_5 чинить перешкоди у доступі до належного позивачу будинку іншим її дітям, які також мають право на спірний будинок.

З врахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 19 квітня 2007 року, посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т. А. в реєстрі за № 3-950, укладений між нею ОСОБА_5 щодо дарування житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1, з моменту його укладення.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 19 квітня

2007 року, посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т. А. в реєстрі за № 3-950, укладений між ОСОБА_4, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_5, як обдаровуваним з другої сторони, щодо дарування житлового будинку з надвірними спорудами (житловою площею 20,0 кв.м, загальною площею

51,0 кв.м.) за АДРЕСА_1, з моменту його укладення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 551,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є особою похилого віку, проживає в спірному будинку по даний час, іншого житла не має, реально будинок відповідачу не передала та уклала такий під дією обману відповідача, а тому спірний договір слід визнати недійсним з моменту його укладення.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема статей 203, 717 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що спірний житловий будинок є єдиним майном ОСОБА_4, в якому вона проживає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Тячівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Витребувано із Тячівського районного суду Закарпатськоїобласті цивільну справу № 307/2980/16-ц.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 як на підставу позову зазначала, що оспорюваний договір було укладено нею внаслідок обману, оскільки вона не бажала передавати належний їй будинок лише одному сину, а вважала, що такий укладається з метою передачі збудованого ОСОБА_5 на території її дворогосподарства будинку.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зумисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Аналогічні роз?яснення викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічні роз?яснення викладені в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що, укладаючи спірний договір дарування, сторони досягли згоди про всі його істотні умови (пункту 12 договору дарування), дарувальниця свідчить, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам інших осіб, сторонам роз'яснено зміст статті 203 ЦК України (пункт 16) та цей договір відповідає дійсним намірам та волі сторін (пункт 17 договору). А тому спірний договір дарування від 19 квітня 2007 року відповідає вимогам закону та дійсній волі сторін, що спростовує доводи заявника про те, що спірний договір було укладено нею внаслідок обману.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що самовільно збудований будинок ОСОБА_5, який, як зазначає ОСОБА_9, повинен бути предметом спірного правочину, побудований відповідачем в період з 2010 року по 2015 рік, тобто після укладення спірного правочину.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська