Провадження № 22-ц/780/392/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 32 30.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2018 року м. Київ

Справа № 757/36371/17 Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретар судового засідання Вергелес О.А.

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Печерський районний суду м. Києва, Апеляційний суд м. Києва,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Диби О.В. від 26 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року підсудність даної цивільної справи для розгляду в апеляційному порядку визначено апеляційному суду Київської області.

У червні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Печерського районного суду міста Києва і Апеляційного суду міста Києва.

Просили стягнути з Держави за рахунок державного бюджету України на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 51 тис. грн, кожному позивачеві.

Вимоги обґрунтовували тим, що Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області стягнуто на їх користь певні матеріальні блага щодо захисту їхніх прав, проте в силу певних обставин рішення судів не були виконані відповідними державними органами, а порушення співвідповідачами норм матеріального права та їхніх конституційних прав на судовий захист, призвело до їхніх значних моральних страждань та погіршення стану здоровя ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Позивачі з вказаним судовим рішенням не погодилися та 17 жовтня 2017 року подали апеляційну скаргу. Просили судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважали, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не зявилися, крім того позивачі, представники Печерського районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва просили про слухання справи за їх відсутності, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України, не перешкоджало розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, наведеним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволені позову щодо стягнення з Держави за рахунок державного бюджету України на користь позивачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 51 тис. грн, кожному позивачеві, районний суд виходив з не доведеності позовних вимог.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погодилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України 2004 року, в редакції чинній на час ухвалення рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України 2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, частиною 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, встановлено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України 2004 року) і в наведеній частині ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права та обґрунтовано відмовив у позові в наведеній частині.

Не зважаючи на твердження апелянтів, ними, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою таке.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачами та судами (суддями) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Цей висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року, справа № 6-3139 цс 17.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України 2004 року, наведений висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведеного вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Печерського районного суду м. Києва та Апеляційного суд м. Києва про відшкодування шкоди слід скасувати, а провадження в цій частині закрити.

В решті судове рішення слід залишити без змін, оскільки інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, а зводиться до помилкового тлумачення норм права.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 4) ч. 1, ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Печерського районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва скасувати.

Провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва про відшкодування шкоди закрити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: