Провадження № 22-ц/801/211/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуСправа № 127/19197/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4 банк України

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року, постановлене у складі судді Сичука М.М., о 12:56 год. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 банку України про визнання недійсним запису у трудовій книжці із зазначенням нового формулювання, скасування наказу про звільнення, зобовязання ОСОБА_4 Банку України працевлаштувати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку у видачі трудової книжки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ОСОБА_4 Банком України (далі - НБУ) та ОСОБА_3 був укладений строковий трудовий договір до 29.09.2017 року.

15.09.2017 року ОСОБА_3 був направлений лист на адресу НБУ з проханням продовжити строк трудового договору, так як вона перебувала на 18 тижні вагітності.

28.09.2017 року ОСОБА_3 була ознайомлена із попередженням про закінчення строку трудового договору, строк якого мав би закінчитися 29.09.2017 року.

У вказаному попередженні зазначена стаття 184 КЗпП, відповідно до якої, у разі звільнення після закінчення строкового трудового договору вагітних жінок, повинне здійснюватися їх обовязкове працевлаштування. На період працевлаштування за ОСОБА_3 І,М. мала зберігатися середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Позивачу не було надано для ознайомлення наказу про припинення з нею строкового договору, не вручено трудової книжки, при цьому позивач передала відповідачу свій лікарняний листок, який відкритий 22.12.2017 року і тому ОСОБА_3 вважала, що оформлена на роботі, через що не вставала на облік в Центр зайнятості, не шукала самостійно роботу.

У листі № 17-0008/16 від 10.01.2018 року НБУ запропонував їй роботу в Києві, нащо вона направила заяву, що не може працювати в Києві, бажає працевлаштуватися у м. Вінниці, а саме в управлінні НБУ у Вінницькій області, оскільки в Києві не має власного житла, а також має відвідувати лікарню за місцем реєстрації у м. Вінниця.

21.05.2018 року позивач направила лист відповідачу, про те, що бажає, щоб їй поштою було направлено трудову книжку та копію наказу про звільнення, а також довідку з детальною інформацією про усі нарахування.

ОСОБА_4 Банку України від 31.05.2018 року на адресу позивача було надіслано копію наказу № 3093-к від 28.09.2017 року про звільнення у звязку із закінченням дії строкового трудового договору, із збереженням середнього заробітку до 29.12.2017 року; копію наказу № 1542-к від 10.04.2018 року про звільнення у звязку із відмовою від працевлаштування та трудову книжку із записами.

У звязку з вищенаведеним ОСОБА_3 звернулася до суду та просила зобовязати НБУ скасувати наказ № 1542-к від 10.04.2018 року про звільнення у звязку із відмовою ОСОБА_3 від працевлаштування із зазначенням нового формулювання «у звязку із працевлаштуванням»; визнати недійсним запис в трудовій книжці, виданій на імя ОСОБА_3 про звільнення на підставі наказу № 1542-к від 10.04.2018 року у звязку із відмовою ОСОБА_3 від працевлаштування із зазначенням нового формулювання «у звязку із працевлаштуванням»; зобовязати НБУ, згідно ст. 184 КЗпП обовязково працевлаштувати ОСОБА_3; стягнути з НБУ на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за 30.12.2017 року та 31.12.2017 року в розмірі 444,81 грн. та середньомісячний заробіток за період з 01.01.2018 року по день набрання судового рішення законної сили, станом на 01.07.2018 року в розмірі 20684,10 грн.; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що порушень вимог трудового законодавства в діях відповідача не встановлено, а тому підстав для визнання недійсним запису в трудовій книжці із зазначенням нового формулювання, скасування наказу про звільнення, зобов'язання працевлаштування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку у видачі трудової книжки не має.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та помилково не врахував, що ОСОБА_3 на час закінчення строку трудового договору була вагітною, а тому роботодавець зобовязаний був виконати обовязок, передбачений ст. 184 КЗпП по її працевлаштуванню. З підстав викладених у апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_4 банк України подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно із наказом ОСОБА_4 Банку України від 01.06.2017 року № 1898-к ОСОБА_3 була прийнята на роботу прибиральником службових приміщень відділу забезпечення діяльності ОСОБА_4 банку в регіонах України (робоче місце у м. Вінниця) управління господарського забезпечення департаменту забезпечення діяльності ОСОБА_4 банку, за строковим трудовим договором, з 06.06.2017 року до 29.09.2017 року.

15 вересня 2017 року ОСОБА_3 повідомила роботодавця про те, що вона перебуває на обліку в жіночій консультації ВМКПБ № 1 м. Вінниця по вагітності.

28 вересня 2017 року ОСОБА_3 була під підпис ознайомлена з попередженням про припинення строкового договору, у якому повідомлялось про те, що строк договору закінчується 29.09.2017 року; після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде; на період пошуку підходящої роботи вона може перебувати вдома та повинна зявлятись до ОСОБА_4 Банку України на першу вимогу.

Наказом ОСОБА_4 Банку України від 28.09.2017 року № 3093-к «Про ОСОБА_3І.», строковий трудовий договір з ОСОБА_3 прибиральником службових приміщень відділу забезпечення діяльності управління господарського забезпечення департаменту забезпечення діяльності ОСОБА_4 Банку України припинено 29 вересня 2017 року у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. При цьому, збережено за ОСОБА_3 середній заробіток на період працевлаштування, але не більше ніж до 29 грудня 2017 року.

Згідно із наказом № 1542-к від 10.04.2018 року було звільнено ОСОБА_3, прибиральника службових приміщень відділу забезпечення діяльності ОСОБА_4 Банку України в регіонах України (робоче місце в м. Вінниця) управління господарського забезпечення Департаменту забезпечення діяльності ОСОБА_4 банку України, з роботи 12.04.2018 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України та відмовою працевлаштування. Здійснено виплату ОСОБА_3 грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 06.06.2017 року до 29.09.2017 року.

У вказаному наказі зазначено, що підставами для його прийняття є: наказ від 28.09.2017 № 3093-к, попередження про закінчення строку трудового договору ОСОБА_3 від 28.09.2017 року, листи ОСОБА_4 Банку України від 10.01.2018 року № 17-0008/1600 та від 30.01.2018 № 17-0008/6089, відмова ОСОБА_3 від запропонованої роботи (листи від 28.09.2017 та від 17.01.2018), лист Вінницького обласного центру зайнятості від 16.02.2018 № 02-22/476/18, лист Фонду соціального страхування України від 27.02.2018 року № 5.2-28-673, лист Міністерства соціальної політики України від 02.03.2018 № 97/о/22-18/134, ст. 83 та ст. 184 КЗпП України.

Листом НБУ від 31.05.2018 року № 17-0008/30153 на вимогу ОСОБА_3 було направлено на її адресу трудову книжку, серії БТ-ІІ № 6165667; належним чином завірену копію наказу НБУ від 28.09.2017 № 3093-к; належним чином завірену копію наказу НБУ від 10.04.2018 № 1542-к; довідку щодо доходів ОСОБА_3 та перерахування їй коштів при звільненні.

Відповідно до частини 1статті 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін..

За змістом п. 2 ч. 1 статті 23 КЗпП передбачено, що трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

ОСОБА_3 була прийнята на роботу за строковим трудовим договором, з умовами якого вона погодилась та відповідно знала про дату закінчення дії цього договору, що підтверджується власноручним підписом позивача.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Чинним законодавством України визначено особливий порядок звільнення вагітних жінок, у звязку із закінченням строкового трудового зокрема відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України таке звільнення відбувається з обовязковим працевлаштуванням з урахуванням спеціальності працівниці.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України№ 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за частиною 1статті 36 КЗпП України розяснено, що судом повинно бути враховано те, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин, наприклад, за станом здоров'я).

Окрім цього, Міністерством соціальної політики України у листі від 15.04.2011 р. №3961/0/14-11/10 розяснено, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, однак власник зобов'язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху.

Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору, а не з дня звільнення. Власник повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з'явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштувати для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або за її згодою - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. Якщо жінка відмовляється від працевлаштування за фахом без поважних причин, то вона може бути звільнена на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час. Вважати при цьому трудовий договір продовженим на невизначений строк, що виключало б застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України, неможливо, оскільки після закінчення строку трудового договору мала місце вимога припинення трудового договору (стаття 39 КЗпП України).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що дія трудового договору є продовженою на невизначений строк, оскільки її фактично було звільнено через пів року після закінчення строку трудового договору, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи у попереджені про закінчення строку трудового договору та у листі ОСОБА_4 Банку України від 10.01.2018 року № 17-0008/1600 ОСОБА_3 була запропонована робота прибиральником з розташуванням робочого місця у м. Києві, від якої вона відмовилась у звязку з відсутністю місця проживання у м. Києві, недостатністю коштів та потребою у відвідуванні лікаря.

Отже, відповідач виконав передбачені п. 2 статті 36 та ст. 184 КЗпП зобовязання щодо обовязкового працевлаштування позивача на іншому підприємстві.

Доводи апеляційної скарги про те, ОСОБА_5 України не довів факту відсутності вакантних посад в управлінні банку у місті Вінниці, є неспроможними, оскільки роботи, яка б відповідала кваліфікації позивача з розташуванням робочого місця у м. Вінниця у роботодавця не було.

Так, відповідно до постанови Правління ОСОБА_5 Банку України від 13.10.2015 року № 690 «Про централізацію функцій та виключення зі структури ОСОБА_5 банку Управління ОСОБА_5 банку у Вінницькій області» Управління ОСОБА_5 банку у Вінницькій області виключено зі структури ОСОБА_5 Банку України.

Крім того, ОСОБА_5 України листом від 30.01.2018 року № 17-0008/6089 звернувся до Вінницького обласного центру зайнятості з проханням посприяти у працевлаштуванні ОСОБА_3

Разом з тим, під час співбесіди з працівниками центру зайнятості ОСОБА_3 повідомила, що питання працевлаштування її не цікавить і допомоги у працевлаштуванні вона не потребує, вказані обставини підтвердженого листом Вінницького обласного центру зайнятості від 16.02.2018 №02-22/476-18 «Про сприяння у працевлаштуванні» адресованого директору Департаменту персоналу НБУ. (а.с. 77)

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що з огляду на відсутність порушень трудового законодавства в діях відповідача, підстав для задоволення позовних вимог не має.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_2

Судді /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук