ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліської Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Українського товариства мисливців і рибалок про скасування постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок про звільнення та поновлення на роботі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Шклянки М.П. від 27 березня 2018 року (повний текст судового рішення складено 11.04.2018),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Українського товариства мисливців і рибалок про скасування постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок № 11-1 від 29.08.2012 про звільнення його з посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» та поновлення на вказаній посаді.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він тривалий час, а саме з 11.11.2003 по 23.06.2011 працював директором Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма Мисливпромпостач».

23 червня 2011 року був призначений виконуючим обов'язки директора Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма Мисливпромпостач».

Відповідно до Постанови президії № 11-1 Українського товариства мисливців і рибалок від 29.08.2012 його було звільнено з роботи з посиланням одночасно за двома пунктами 1, 1-1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із одноразовим грубим порушення трудових обов'язків керівника в частині невиконання Постанови президії ВР УТМР №0-1 від 9.08.2012 та нібито вчинення винних дій з несвоєчасної виплати підлеглим працівникам заробітної плати, що є недопустимим.

Вказував на те, що звільнення є незаконним, таким що порушує його права та не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, просив поновити строк для звернення до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в порушення вимог трудового законодавства не отримав наказ про своє звільнення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Справа № 753/12199/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4820/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилавсь на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач вказує, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив лише з того, що позивач несвоєчасно звернувся до суду, однак суд залишивши поза увагою, що несвоєчасне звернення до сталося з вини роботодавця, який не видав у встановлені законом строки оскаржувану постанову. Зокрема, постанову про звільнення з посади в.о. директора позивачем отримано лише після відповіді Державної служби України з питань праці № 3074/11/41-36-17 від 20.06.2017, тому строк на звернення до суду позивачем порушено не було.

Вказував, що суд першої інстанції розглядаючи позовну заяву, витребував архівну справу по якій 17.02.2016 Дарницьким районним судом м. Києва відмовлено у визнанні незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади директора, а не виконуючого обов'язків директора. Однак, дослідивши матеріали справи, суд робить протилежні обставинам справи висновки про наявність рішень судів, в яких було предметом розгляду питання звільнення позивача з посади в.о. директора, що насправді не відповідає дійсності, оскільки підставою для відмови вказаним рішенням суду у задоволенні моїх позовних вимог стало виключно оскарження постанови про звільнення з посади директора підприємства.

Також судом не враховано, що одночасне звільнення за двома пунктами Кодексу законів про працю України не відповідає вимогам трудового законодавства.

Як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було надано належної оцінки доказам у справі.

Просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представники апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відхилити з огляду на їх безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 11.11.2003 по 23.06.2011 роки позивач працював директором Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма Мисливпромпостач», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12, том 1).

Відповідно до Статуту УТМР - це товариство є добровільною всеукраїнською громадською організацією, яка об'єднує мисливців і рибалок з метою сприяння активному розвитку любительського мисливського, стендового і рибальського спорту, охорони, відтворення, збереження, раціонального використання тваринного світу та захист спільних інтересів.

Згідно п. 1.2 Статуту ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» засновником є Українське товариство мисливців і рибалок. До повноважень президії Всеукраїнської ради УТМР належить, окрім іншого, призначення на посаду керівників госпрозрахункових підприємств та звільнення їх з займаних посад (підпункт «є» пункту 6.2.3.1 Статуту)

На підставі п. п. 8.1, 8.2 керівництво поточною діяльністю підприємства здійснюється директором підприємства у відповідності до його програм і планів. Директор призначається та звільняється з посади засновником (а.с. 35-36, том 1).

Постановою Президії Всеукраїнської ради УТМР від 24 вересня 2003 року за №4-4/2 позивача було призначено на посаду директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач».

У подальшому постановою Президії Всеукраїнської ради УТМР від 23 червня 2011 року за № 6-6/7 звільнено ОСОБА_4 з займаної посади за його заявою за власним бажанням та постановою за № 6-6/8 від 23.06.2011 призначено його виконуючим обов'язки директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» з 24 червня 2011 року.

29 серпня 2012 року на засіданні Президії Всеукраїнської ради УТМР за невиконання своїх службових обов'язків прийнято рішення, яким визнано роботу ОСОБА_2 на посаді в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» незадовільною та звільнено його з займаної посади, що оформлено відповідною постановою № 11-1.

Підставою для звільнення Позивача з посади В.о. Директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» були висновки зроблені Аудиторською фірмою «Консалтингова компанія «МВ ГРУПП» у відповідних аудиторським звітах від 20.12.2011 та 08.08.2012. У вказаних звітах містилися відомості про наявність значних сум заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ПТКП «Фірма Мисливпромпостач», а також заборгованості перед Пенсійним фондом з оплати єдиного соціального внеску, прибуткових податків та інших платежів.

Факт несвоєчасної виплати заробітної плати на підприємстві, який був підкріплений також і звітом аудиторської фірми «МВ ГРУПП» від 08.08.2012, згідно якого заборгованість по виплаті заробітної плати по підприємству станом на 01.07.2012 становила 135 593,90 грн. і слугував підставою для звільнення ОСОБА_2 з займаної посади, відповідно до Постанови президії ВР УТМР від 29.08.2012 № 11-1.

У зв'язку з заявою ОСОБА_2 про його знаходження на лікарняному у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю з 19 серпня 2012 року, днем звільнення позивача вирішено вважати перший день виходу його на роботу після хвороби.

На виконання Постанови президії ВР УТМР від 29.08.2012 № 11-1 наказом по ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 25.09.2012 №21-к зі змінами внесеними наказом від 26.09.2012 № 21/1-к ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади згідно п. 1-1, ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Суд першої інстанції, відмовивши позивачу у поновленні строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботівиходив з факту порушення позивачем термінів позовної давності, необґрунтованості заяви про поновлення строку на звернення до суду за захистом свого прав та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Доводи позивача, що його було звільнено з займаної посади з грубим порушенням норм права, а саме за двома пунктами ст. 41 КЗпП спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема до наказу ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 25.09.2012 №21-к, наказом від 26.09.2012 № 21/1-к було внесено зміни та зазначено причини звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП (а.с. 87, том 1).

Крім того, питання звільнення ОСОБА_2 з посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» було предметом розгляду судових справ у судах різних інстанцій. В ході розгляду зазначених справ, судами не встановлено наявності в діях УТМР, фактів порушення трудового законодавства.

Крім того, під час розгляду справ, неодноразово аналізувалася Постанова Президії ВР УТМР від 29.08.2012 №11-1 та порядок її прийняття членами президії ВР УТМР та не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо порушення норм законодавства України про працю при її прийнятті.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, працівники можуть звернутися до суду з питань про звільнення у місячний строк з дня вручення наказу про звільнення, а якщо наказ не вручено - з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу було достовірно відомо з 25.09.2012 про своє звільнення з роботи, що він особисто підтвердив у судовому засіданні.

Предметом спору в даній справі є визнання нечинною та скасування постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок № 11-1 від 29.08.2012 про звільнення його з посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» та поновлення на вказаній посаді, тому за правилами ст. 233 КЗпП України позивач повинен був звернутись до суду в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи позивача було належним чином запрошено на засідання Президії ВР УТМР листом від 21.08.2012 № 197, який він отримав та написав на ньому, що він з 19.08.2012 знаходиться на лікарняному, що було засвідчено працівниками апарату ВР УТМР (а.с. 86, том 1).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач дізнався про факт його звільнення лише 20.06.2017, оскільки зі змісту постанови Президії Всеукраїнської ради УТМР №11-1 від 29 серпня 2012 року вбачається, що на вказаному засіданні Президії був присутній ОСОБА_2 Вказану обставину ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, про те що позивачу було відомо про його звільнення в день прийняття рішення Президією ВР УТМР - 29.08.2012, а отже ОСОБА_2 було пропущено встановлений КЗпП строк на звернення до суду.

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово звертався до Голови президії ВР УТМР ОСОБА_6 з письмовими вимогами (24.03.2014, 16.04.2014) в яких зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» з 11.11.2003 по 26.09.2012, що підтверджує обізнаність позивача про його звільнення. Про припинення трудових відносин саме з 26.09.2012 позивач зазначає і у вимозі від 24.03.2014, адресованій ОСОБА_7 (а.с. 54 том 1).

Про факт обізнаності позивача про його звільнення з займаною посади до 20.06.2017 свідчить лист ОСОБА_2 адресований Голові ГУ Держпраці України ОСОБА_8 від 31.05.2017 (а.с. 17, том 1) де позивач зазначає, що неодноразово у своїх зверненнях від 23.11.2016, 06.12.2016, 19.12.2016, 09.03.2017, 31.03.2017, 10.042017, 18.04.2017 повідомляв про суть та обставини його звільнення з займаної посади.

Доводи апеляційної скарги щодо не ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про його звільнення з займаної посади спростовуються матеріалами справи, зокрема актом ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 25.09.2012, складений в.о. директора ОСОБА_9, головним бухгалтером ОСОБА_7, помічником директора ОСОБА_10, в якому зазначено, що звільнений наказом від 25.09.2012 № 21-к із посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_2 відмовився під час ознайомлення з вищенаведеним наказом від підпису про ознайомлення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем трудового законодавства у зв'язку з невнесенням запису до трудової книжки ОСОБА_2 та невидачі її у встановлений законом строк, з огляду на наступне.

В судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва позивач пояснив, що трудову книжку йому було передано на наступний день після звільнення персоналом охорони, без запису про звільнення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме доповідної записки помічника директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_11 від 17.08.2012, коли вона зайшла до приймальні, побачила, що зник сейф, документація знаходилась у хаотичному порядку, зник ключ від сейфу в якому знаходяться трудові книжки.

Згідно акту прийому-передачі від 31.08.2012 ОСОБА_2 здав ОСОБА_9 трудові книжки працівників підприємства (6 штук) окрім трудової книжки ОСОБА_2

28.09.2012 члени комісії у складі заступника директора-начальника торгового відділу ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_9, помічника директора ОСОБА_10, продавця магазину «Орлан» ОСОБА_12, члена інвентаризаційної комісії ОСОБА_13 склали акт про те, що ОСОБА_2 зайшов у приймальню та забрав із шафи справи на працівників підприємства. До 28.09.2012 він всі справи повернув, окрім своєї.

Згідно акту ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 28.09.2012, складеного головою та членами комісії, у складі голови комісії: заступника голови президії ВР УТМП ОСОБА_5 та членів комісії: ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_13, на дату звільнення ОСОБА_2 на підприємстві була відсутня його трудова книжка та особова картка, що унеможливило зробити запис про звільнення у трудову книжку. Таким чином у діях УТМР не встановлено, факту порушення трудового законодавства, щодо невнесення запису до трудової книжки.

З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду що стосується його звільнення з роботи, суд першої інстанції вірно вважав такий строк пропущеним та належним чином обґрунтував свій висновок який не спростовують доводи апеляційної скарги.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані вірно.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 268, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14.08.2018.

Суддя-доповідач

Судді