КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4139/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року місто Київ

справа № 760/11328/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати незаконним та скасувати наказ з особового складу Національного авіаційного університету від 13 квітня 2018 року №313/к про звільнення у зв'язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) ОСОБА_1, доктора технічних наук, с.н.с., проректора з міжнародного співробітництва;

поновити на роботі ОСОБА_1, доктора технічних наук, с.н.с., на посаді проректора з міжнародного співробітництва Національного авіаційного університету з 14 квітня 2018 року;

стягнути з Національного авіаційного університету на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2018 року по 02 травня 2018 року в розмірі 39079,86 грн.;

стягнути з Національного авіаційного університету на його користь моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що його, доктора технічних наук, старшого наукового співробітника, директора Навчально-наукового інституту Аеронавігації 31 жовтня 2016 року переведено на посаду проректора з міжнародного співробітництва з 01 листопада 2016 року.

Вказував, що 28 березня 2018 року його було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до наказу №264/к, проте в подальшому поновлено на роботі на посаді доктора технічних наук, старшого наукового співробітника, проректора з міжнародного співробітництва з 29 березня 2018 року на підставі наказу №310/к від 11 квітня 2018 року.

Зазначав, що на підставі наказу №313/к від 13 квітня 2018 року його звільнено з роботи з посади проректора з міжнародного співробітництва у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України.

Вважає, що цей наказ є безпідставним, а звільнення з роботи - незаконним і необґрунтованим, оскільки трудовий договір від 01 листопада 2016 року був переукладений, тому відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України він вважається таким, що укладений на невизначений строк.

Посилався на те, що фактичних підстав для його звільнення у відповідача не було, оскільки трудовий договір, укладений 01 листопада 2016 року після його продовження, набув статусу безстрокового, що укладений в усній формі.

Вказував, що наказ про звільнення є нікчемним, оскільки підписаний особою, яка не мала законних повноважень підписувати наказ від імені ректора Національного авіаційного університету.

Зазначав, що підстава, що вказана в наказі про звільнення, не визначає причину (підставу) для звільнення, оскільки регулює зовсім інші правовідносини - скасування запису в трудовій книжці.

Посилався на те, що винні дії відповідача щодо його незаконного та безпідставного звільнення призвели до моральних страждань, які мали свій прояв у депресивному стані, зниженні громадської активності, зміни його життєвих та виробничих стосунків, тому для нормалізації та відновлення потребують додаткових зусиль. Розмір своє моральної шкоди він оцінює в 250000 грн.

Вказував, що незаконні дії відповідача призвели до його матеріальних втрат, а саме витрат на правову допомогу у розмірі 25000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, приписів п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що з 01листопада 2016 року були змінені його істотні умови праці, оскільки він був переведений на іншу роботу, змінені не лише місце його роботи але й обсяг посадових обов'язків; 30 червня 2017 року він фактично не був звільнений; відповідачем не була задоволена його заява про укладання нового строкового договору, а тому він продовжив працювати на тих же умовах.

Вказував, що трудовий договір від 01листопада 2016 року переукладений, а отже, відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки вимогами чинного законодавства не передбачено укладання строкового трудового договору, більш того, враховуючи характер службових обов'язків, з метою їх належного виконання трудовий договір має бути безстроковим.

Вважає, що трудові відносини між ним та відповідачем ґрунтуються на безстроковому трудовому договорі, що укладений в усній формі.

Зазначав, що судом першої інстанції неправильно визначена дата звільнення, тобто дата закінчення дії трудового договору.

Посилався на те, що суд у порушення вимог ст.55 Конституції України, ч.5 ст.4, ст.43, ч.5 ст.279 ЦПКУкраїни відмовив у задоволенні його клопотанніпро проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, чим порушив його процесуальне право на безпосередню участь у судовому процесі.

Від відповідача Національного авіаційного університету до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в якому останній посилається на те, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та просив залишити її без задоволення. Вказував, що позивач був звільнений з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України на законних підставах без порушень вимог трудового законодавства.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу в.о. ректора №1109/к від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1, доктора технічних наук, с.н.с., директора Навчально-наукового інституту Аеронавігації переведено на посаду проректора з міжнародного співробітництва з 01 листопада 2016 року. Підставою для видачі наказу стала заява ОСОБА_1та наказ №418/од від 27 жовтня 2016 року (а.с.12, 58).

28 жовтня 2016 року позивач подав заяву на ім'я в.о. ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_3, у якій просив перевести його на посаду проректора з міжнародного співробітництва з 01 листопада 2016 року по 30 червня 2017 року (а.с.59).

Наказом в.о. ректора №1116/к від 01 листопада 2016 року внесено зміни до п.1.2. наказу №1109/к від 31 жовтня 2016 року. ОСОБА_1, доктора технічних наук, с.н.с., директора Навчально-наукового інституту Аеронавігації переведено на посаду проректора з міжнародного співробітництва з 01 листопада 2016 року по 30 червня 2017 року. Підставою для видачі цього наказу зазначено заяву ОСОБА_1, наказ №418/од від 27 жовтня 2016 року (а.с.60).

Наказом №713/к від 30 червня 2017 року звільнено ОСОБА_1 з роботи з 30 червня 2017 року в зв'язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.61).

30 червня 2017 року позивач подав заяву на ім'я в.о. ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_3, в якій просив прийняти його за строковим трудовим договором на посаду проректора з міжнародного співробітництва з 03 липня 2017 року (а.с.62).

Цього ж дня 30 червня 2017 року позивач подав заяву на ім'я в.о. ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_3, у якій просив про продовження строкового трудового договору (у його інтересах) на посаді проректора з міжнародного співробітництва на термін по день вступу до повноважень ректора Національного авіаційного університету, обраного за результатами проведених виборів, відповідно до статті 42 Закону України «Про вищу освіту». Також просив вважати неактуальною його попередню заяву про прийняття на посаду з 03 липня 2017 року, а наказ таким, що підлягає скасуванню (а.с.63).

Наказом в.о. ректора №732/к від 30 червня 2017 року скасовано наказ в.о. ректора від 30 червня 2017 року №713/к та наказ від 30 червня 2017 року №716/к.

Продовжено ОСОБА_1 строк трудового договору на посаді проректора з міжнародного співробітництва з 01 липня 2017 року по дату прийняття повноважень ректором університету, обраним за результатами проведених виборів, відповідно до ст.42 Закону України «Про вищу освіту».

Підставою для видачі даного наказу вказано заяву ОСОБА_1 та ч.2 ст.23 КЗпП України (а.с.64).

У трудову книжку позивача внесено запис №13 від 30 червня 2017 року, за яким запис №12 слід вважати недійсним (а.с. 37).

Наказом №264/к від 28 березня 2018 року позивача було звільнено з роботи 28 березня 2018 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків заступником керівника установи п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.17).

Наказом №310/к від 11 квітня 2018 року скасовано наказ від 28 березня 2018 року №264/к та поновлено ОСОБА_1 на посаді проректора з міжнародного співробітництва з 29 березня 2018 року (а.с.18).

У трудову книжку внесено запис №15 від 11 квітня 2018 року, за яким запис №14 слід вважати недійсним (а.с.36).

Наказом №313/к від 13 квітня 2018 року ОСОБА_1, доктора технічних наук, с.н.с., проректора з міжнародного співробітництва звільнено з роботи з 13 квітня 2018 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України.

Підставою для видачі вказаного наказу зазначено наказ Міністерства освіти і науки України «Про призначення на посаду ректора» від 13 квітня 2018 року №138-к та наказ з особового складу від 30 червня 2017 року №732/к (а.с.19).

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що трудовий договір, укладений 01 листопада 2016 року після його продовження набув статусу безстрокового, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз'яснення, що згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Абзацом другим п.7 вказаної постанови передбачено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Відповідно до ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Отже, за змістом ст.39-1 КЗпП України не всі строкові трудові договори при переукладанні набувають безстроковий характер. Це правило не поширюється на випадки визначені ч.2 ст.23 КЗпП України, а саме коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як вбачається з матеріалів справи між Національним авіаційним університетом та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір на визначений строк - по дату прийняття повноважень ректором університету, обраним за результатами проведених виборів, відповідно до ст.42 Закону України «Про вищу освіту».

Вказаний строк у договорі встановлений за погодженням сторін відповідно до заяви позивача від 30 червня 2017 року, в якій визначено строк закінчення трудового договору подією - обрання ректора Національного авіаційного університетута наказу відповідача наказу в.о. ректора №732/к від 30 червня 2017 року, що відповідає п.2 ст.23 КЗпП України.

Підставою припинення строкового трудового договору є закінчення строку, на який його було укладено (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства освіти і науки України «Про призначення на посаду ректора» від 13 квітня 2018 року №138-к призначено ОСОБА_3 ректором Національного авіаційного університету строком на п'ять років з 13 квітня 2018 року по 12 квітня 2023 року як обраного за конкурсом відповідно до статті 42 Закону України «Про вищу освіту» на умовах, викладених у контракті (а.с.21).

Оскільки ОСОБА_3 прийняв повноваження ректора університету, як обраний за результатами проведених виборів, відповідно до ст.42 Закону України «Про вищу освіту», а відтак настав строк припинення трудового договору з ОСОБА_1

А тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності звільнення позивача 13 квітня 2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно визначена дата звільнення, тобто дата закінчення дії трудового договору та те, що наказ про звільнення є нікчемний, оскільки підписаний особою, яка не мала законних повноважень підписувати наказ від імені ректора Національного авіаційного університету, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року заборонено до вирішення справи по суті Міністерству освіти і науки України або уповноваженому ним органу (особі) та їх посадовим особам укладати контракт з ОСОБА_3, якого визнано переможцем виборів керівника вищого навчального закладу Національного авіаційного університету, що відбулись 14 березня 2018 року та результати яких оформлені протоколом №10 виборчої комісії з виборів ректора Національного авіаційного університету від 14 березня 2018 року.

Вказана ухвала була постановлена судом одноособово без виклику учасників справи.

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що вказана ухвала була надіслана судом до реєстру 12 квітня 2018 року, зареєстрована 13 квітня 2018 року, а оприлюднена 17 квітня 2018 року.

Як було зазначено представником відповідача, у день видання наказу №138-к про призначення ОСОБА_3 ректором та звільнення ОСОБА_1 ухвала Солом'янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року, яка була постановлена при розгляді іншої справи №760/9287/18 не була доведена до відома Національного авіаційного університету.

При цьому, позивачем не було надано безспірних доказів про те, що Міністерству освіти і науки України на час видання наказу №313/к від 13 квітня 2018 року останньому було беззаперечно відомо про наявність заборон застосованих ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року.

Крім того, як вбачається зі змісту вказаної ухвали, було заборонено Міністерству освіти і науки України укладати контракт з ОСОБА_3, а не видавати наказ про призначення останнього ректором.

Разом з тим, постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року апеляційні скарги ректора Національного авіаційного університету та Міністерства освіти і науки України задоволено.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року скасовано та прийнято постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний наказ є нікчемним та що судом невірно зазначено дата звільнення позивача колегія суддів відхиляє.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Оскільки позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, його трудові права не були порушені відповідачем, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.55 Конституції України, ч.5 ст.4, ст.43, ч.5 ст.279 ЦПКУкраїни відмовив у задоволенні клопотанняпро проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, чим порушив його процесуальне право на безпосередню участь у судовому процесі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з п.7 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є те, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

Частинами 5-7 ст.279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, з врахуванням предмету позову, характеру спірних правовідносин та предмету доказування, підставно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а відтак колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: