№ 201/5309/17
провадження 2/201/365/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми (відсотків за договором позики) та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 квітня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошової суми (боргу) та витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідач взяла у позивача в борг грошову суму, про що було складено договір позики в вигляді простого письмового договору, були обумовлені умови користування грошима і умови їх повернення. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернула, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і наказом суду сума боргу з відповідачки була стягнута, наказ набрав законної сили; але це виконано не було, тому позивач звернувся до суду з позовами про стягнення відсотків за користування його коштами і рішеннями суду вказані вимоги були задоволені, рішення набрали законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачкою через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач прохав, уточнивши суму відсотків, стягнути з відповідача вказаний борг, що складається з відсотків за користування його коштами, що було передбачено договором сторін і законом, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, відповідач погодився з вимогами і фактично не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що за договором позики грошей від 01 червня 2009 року оформленого в вигляді простого письмового договору розписки - між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 в цей день 01 червня 2009 року відповідач отримав в борг від позивача кошти в сумі 10000 доларів США, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді розписки; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, штрафні санкції (пеня) і що строком повернення відповідачем грошей позивачу через 07 місяців повинно бути до 31 грудня 2009 року включно, за вимогою позивача. Вказані кошти відповідачем в зазначений термін не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 ЦК України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення зазначених норм закону та умов укладених договорів відповідач свої зобовязання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На неодноразову вимогу позивача на протязі 2009-2010 років року повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Наказом суду від 02 липня 2010 року сума боргу з урахуванням відсотків за період по 30 червня 2010 року з відповідачки була стягнута (13300 доларів США), наказ набрав законної сили; але це виконано не було, тому позивач неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення відсотків за користування його коштами і рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2011 року і 13 травня 2013 року, а також від 06 березня 2015 року вказані вимоги були задоволені, рішення набрали законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачкою через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, що підтверджується листом Жовтневого ВДВС від 17 лютого 2015 року заборгованість відповідачки за вказаними рішеннями і наказом суду складає 181971 грн. 38 коп., а також відповідно виписки по рахунку в установі Ощадбанку щодо перерахування коштів з відповідача на користь позивача за період з 01 травня 2014 року по 31 березня 2017 року. Станом на 01 квітня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем тільки по основному боргу складає 75 604 грн. 61 коп.. На прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода, в добровільному порядку питання знову не вирішене, виник спір і позивач знову вимушений був звертатися з позовом до суду про стягнення відсотків за вказаним договором.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір (оформлений у вигляді простого письмового договору) про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання про позику позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Період часу, за який ставиться питання про стягнення вказаних в позові відсотків, не охоплюється раніше винесеними рішеннями суду і передбачає період з 01 жовтня 2014 року по 31 березня 2017 року.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Аналізуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини позики, врегульовані положеннями ст. ст. 1046-1050 ЦК України, а також загальними нормами зобовязального права. У цих правовідносинах відповідачем був порушений її обовязок у визначений угодою строк повернути отриману суму, встановлений ст. 526, 1049 ЦК України, тим самим було порушене право позивача на своєчасне отримання наданої ним позики.

Згідно ст. 16 ЦПК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання повинне бути виконане у гривнях, а у випадку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Наявність боргу підтверджена Жовтневим ВДВС, випискою з банківського рахунку, розпискою, належного спростування не відбулося, стягнення відсотків передбачено законом.

Позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, звільнений за законом, тому вказане потрібно стягнути на користь держави з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: відсотки від суми позики за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2017 року - в сумі 243180 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2431 грн. 80 коп..

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 33, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 509, 510, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 612, 625, 1046-1050, 1052 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: відсотки від суми позики за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2017 року - в сумі 243180 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2431 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя