Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 295/10067/13-ц

провадження № 61-856 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Товянської О. В., Кочетова Л. Г.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 4 березня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу будівель складів загальною площею 245,20 кв м по АДРЕСА_1 Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 вказаного договору того ж дня між сторонами було складено і підписано акт прийому-передачі майна і виконано повний розрахунок вартості майна, що підтверджується розпискою. Проте ОСОБА_4 відмовляється оформити цей договір нотаріально, чим порушує її права як покупця, оскільки, не виконавши ці вимоги, вона не має можливості оформити право власності на об'єкт нерухомості і в подальшому його зареєструвати та реалізовувати.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3просила визнати договір купівлі-продажу від 4 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дійсним та визнати за нею право власності на будівлю складу літ. «С» загальною площею 161,0 кв. м та приміщення будівлі складу літ. «Т» загальною площею 84,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав та просив його задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 6 серпня 2013 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу від 4 березня 2013 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, дійсним. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю складу літ. «С» загальною площею 161,0 кв. м та приміщення будівлі складу літ. «Т» загальною площею 84,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

У березні 2016 року ОСОБА_6, який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 6 серпня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 6 серпня 2013 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4 за безпідставністю. Вирішено питання судового збору.

У травні 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для визнання дійсним вищевказаного договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу укладений відповідно до чинного законодавства, виконаний сторонами, але у зв'язку із ухиленням відповідача нотаріально не посвідчений.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_3, звертаючись до суду із вказаним позовом, надала письмовий договір, укладений між нею та ОСОБА_7 від 4 березня 2013 року, згідно з яким вона купила будівлю складу літ. «С» загальною площею 161,0 кв. м та приміщення будівлі складу літ. «Т» загальною площею 84,2 кв. м по вул. АДРЕСА_4

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 надала суду акт прийому-передачі майна та розписку про отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 100 тис. грн на виконання цього договору.

Апеляційним судом на підставі зібраних у справі доказів установлено, що фізична особа підприємець ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0661 га по АДРЕСА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 5 березня 2012 року, на якій розташовані будівля складу літ. «С» загальною площею 161,0 кв. м та приміщення будівлі складу літ. «Т» загальною площею 84,2 кв. м. (а. с. 41).

Згідно з актом обстеження земельної ділянки, складеним інспектором Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, від 6 квітня 2016 року № 13/22 та ситуаційного плану земельної ділянки ОСОБА_4 зайняв частину належної ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,0013 га, шляхом розміщення капітальної будівлі.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Апеляційний суд правильно вважав, що з урахуванням положень статтей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації.

Відповідач ОСОБА_4 визнав позовні вимоги ОСОБА_3, що свідчить про відсутність спору у справі.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ФОП ОСОБА_6, який є власником земельної ділянки, на якій знаходяться будівлі, на які за позивачем визнано право власності.

Твердження, на які посилається представник відповідача, зокрема на те, що ОСОБА_4 є власником нежитлових будівель, апеляційний суд обґрунтовано вважав такими, що не спростовують фактичних обставин, оскільки у справі відсутні правовстановлюючі документи про належність цих будівель ОСОБА_4

Разом з тим апеляційний суд, ухвалюючи рішення, не застосував до спірних правовідносин статтю 657 ЦК України в редакції, що була чинною на день укладення договору купівлі-продажу.

Хоча у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення, застосував статтю 657 ЦК України в іншій редакції, з якої виключено посилання на державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна, однак, установивши фактичні обставини, суд правильно вирішив спір по суті та відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності та безпідставності вимог ОСОБА_3 Помилкове зазначення у тексті оскаржуваного рішення іншої редакції статті 657 ЦК України не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм матеріального права, а саме статті 317 ЦК України, яка передбачає, що власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, - є безпідставними з огляду на те, що ОСОБА_8 є відповідачем у справі, і судом встановлено, що у справі відсутні правовстановлюючі документи про належність цих будівель останньому і оскаржуване ним рішення апеляційного суду прийнято на його користь, оскільки апеляційний суд відмов позивачу ОСОБА_3 у визнанні права власності за нею.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки прийняв до уваги неналежний доказ, а саме: акт державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, суд вважає необґрунтованим, оскільки указаний письмовий доказ не суперечив 64 ЦПК України 2004 року, крім того, стороною відповідача не надано суду інших доказів на спростування обставин, зафіксованих у названому акті.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик