КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Справа №373/488/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1862/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою управління Держаної міграційної служби України в Київській області на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 липня 2018 року (суддя Рева О.І.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: управління Держаної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

у березні 2018р. заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991р.

Мотивуючи вимоги, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_6 вона народилася у с. Селезенівка, Сквирського району Київської області. 29 грудня 1963р. уклала шлюб з ОСОБА_3 та проживала у АДРЕСА_2, де була зареєстрована з 29 листопада 1974р. по 10 грудня 1996р.

Заявник стверджувала, що у 1990 році повернулася в Україну та до кінця 1996 року проживала разом з чоловіком у родичів в м. Переяслав-Хмельницькому. 26 грудня 1996р., після продажу квартири у м. Курську, вони з чоловіком придбали квартиру в м. Переяслав-Хмельницькому, в якій 3 січня 1997р. було зареєстроване їх місце проживання.

Заявник зазначала, що з січня 1997р. по квітень 2017р. вона отримувала пенсію за віком, однак у травні 2017р. у відділенні поштового зв'язку їй було відмовлено у видачі нарахованої пенсії, оскільки вона пред'явила паспорт громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік зразка 1974 року.

8 липня 2017р. вона звернулася до Переяслав-Хмельницького районного сектору управління ДМС України в Київській області із заявою про видачу паспорта громадянина України, однак у заміні паспорта їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують громадянство України. Дані обставини також встановлені постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017р. та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2018р.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 липня 2018 року заяву задоволено, встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки с. Селезенівка, Сквирського району Київськоїобласті.

У поданій апеляційній скарзі управління Державної міграційної служби України в Київській області просить рішення суду скасувати, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні заяви відмовити повністю.

Заінтересована особа посилається на порушення судом норм процесуального права (статей 71, 86, 159, 161 Кодексу адміністративного судочинства України) та норм матеріального права, не з'ясування наявності порушеного права заявника територіальним підрозділом УДМС Київської області, і ненадання заявником доказів у підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991року.

Також заінтересована особа зазначає, що на заяву від 8 липня 2017р. про видачу паспорта громадянина України заявнику було роз'яснено необхідність набуття громадянства або встановлення належності до громадянства України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи безпідставними, а посилання на норми КАС неправомірними.

Управління Державної міграційної служби України в Київській області, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.127, 134), двічі свого представника у судове засідання не направило, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 у с. Селезенівка Сквирського району Київської області.

З 29 листопада 1974р. по 10 грудня 1996р. була зареєстрована у Росії, АДРЕСА_1.

Має паспорт громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік, який виданий 12 серпня 1977р. відділом внутрішніх справ Промислового виконкому м. Курська.

З 2 січня 1997р. місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у АДРЕСА_3

Згідно довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру від 15 грудня 1998р., ОСОБА_2 присвоєний ідентифікаційний номер, який внесений до Державного реєстру фізичних осіб 1 жовтня 1998р.

3 січня 1997р. ОСОБА_2 Переяслав-Хмельницьким міським відділом соціального забезпечення Київської області призначено пенсію за віком.

З матеріалів справи вбачається, що у 2017 році ОСОБА_2 зверталася до Переяслав-Хмельницького районного сектору управління Державної міграційної служби України в Київській області з приводу видачі їй паспорта громадянина Україна, однак їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують набуття громадянства України.

Задовольняючи вимоги та встановлюючи факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з такий підстав.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України &qu с;Про громадянство України&q?о ; громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань,

статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України &q?нн;Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Отже, заявник повинна була надати суду докази у підтвердження свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р., так як саме цей факт вона просила встановити.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України &q?по;Про правонаступництво України&q?о ; або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української НародноїРеспубліки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р., в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р., затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Згідно пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України &quhi;Про правонаступництво України&q?ра;, або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської НародноїРеспубліки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами &quac;а&qund; - &que;;в&qude; пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України &qug:;Про правонаступництво України&quti;, або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного

проживання до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці.

Разом з цим, факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991р. підтверджений тільки поясненнями двох свідків.

При цьому, суд не звернув увагу, що до 10 грудня 1996р. місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване у Російській Федерації, м. Курськ.

ОСОБА_2 не було надано жодного письмового доказу у підтвердження її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991р., у тому числі і трудової книжки або іншого документу, який би підтверджував її працевлаштування у вказаний період в Україні, так як пенсійного віку вона досягла тільки у 1996 році.

Посилання представника заявниці на те, що спірний факт підтверджено тією обставиною, що ОСОБА_2 включена до реєстру виборців, колегія суддів вважає безпідставним, так як з наявного у матеріалах справи листа відділу ведення Державного реєстру виборців виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради від 26 вересня 2017 року, вбачається, що до Державного реєстру виборців ОСОБА_2 була включена 4 березня 2009 року.

Правомірними є доводи представника заявника про те, що управління Державної міграційної служби України у Київській області безпідставно посилається у апеляційній скарзі на порушенням судом норм Кодексу адміністративного судочинства України, так як розгляд даної справи був проведений у порядку цивільного судочинства.

Однак, доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем належних та достатніх доказів у підтвердження її права на отримання паспорта громадянина України, є правомірними.

Частиною 5 статті 367 ЦПК України передбачено, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4).

Виконуючи вказані вимоги процесуального права, колегія суддів роз'яснила заявниці та її представнику необхідність надання суду письмових доказів у підтвердження своїх тверджень, зокрема, матеріалів із пенсійної справи, копії трудової книжки, яка обов'язково повинна знаходитися у пенсійній справі, або інших письмових документів, які б підтвердили постійне перебування заявниці на території України до 24 серпня 1991р.

Однак, заявниця таким правом не скористалася.

Представником заявниці суду була надана копія довідки про розмір заробітної плати, яку отримувала ОСОБА_2 працюючи у видавництві «Курськ» з 1986 року по 1990 рік.

Колегія суддів вважає, що вказаний доказ не може бути достатнім доказом для підтвердження тієї обставини, що з 1991 року ОСОБА_2 не працювала і постійно проживала в Україні.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду достатніх та належних доказів у підтвердження того факту, що станом на 24 серпня 1991р. вона постійно проживала на території України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити своє право та оформити набуття громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та п. 24 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу управління Держаної міграційної служби України в Київській області задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2, заінтересована особа: управління Держаної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк