Справа № 372/176/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/143/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 47 22.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Волохова Л.А., Данілова О.М.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 червня 2001 року уклав шлюб з ОСОБА_3, від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05 лютого 2007 року рішенням Обухівського районного суду, шлюб між сторонами розірваний. Під час спільного проживання однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі, позивач та відповідач, спільно нажиті гроші, відповідно до угоди про зміну договору № 1041 від 20.07.2005 року та договору № 1041 від 04.06.2004 року «На придбання загальної площі житла в порядку дольової участі», у сумі 91630 гривень 11 копійок вклали у будівництво квартири АДРЕСА_3 29.07.2005 року відповідачка підписала Акт № 50 прийому-передачі вищевказаної квартири. 09.11.2005 року Обухівською міською радою, на квартиру АДРЕСА_1 видане свідоцтво про право власності, відповідно до якого власником квартири є ОСОБА_3. 10.11.2005 року право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 зареєстроване Обухівським бюро технічної інвентаризації за № 1272257. Не зважаючи на те, що шлюб між позивачем та відповідачем був офіційно розірваний, вони з відповідачкою примирилися і продовжували у зазначеній квартирі проживати спільно, однією сім'єю та вести спільне господарство.

У серпні 2016 року відповідачка заявила про те, що вона розриває з позивачем будь-які стосунки та має намір проживати з іншим чоловіком.

Починаючи з 6 січня 2017 року відповідачка не допускає позивача у квартиру, заявляє, що квартира є її особистою власністю, оскільки свідоцтво про право власності оформлене на неї. Крім того відповідачка повідомила, що вона має намір квартиру продати. Домовитися з відповідачкою про порядок поділу квартири позивачу не вдалося. Тому, у нього немає іншої можливості, окрім як вирішувати дане питання у судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій зазначає, що перебуваючи в шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_2 за її особисті кошти, які позивач отримала в результаті продажу майна, що було у власності позивача до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, а тому є особистою приватною власністю позивача.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року, у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що спірна квартира придбана відповідачкою за гроші їх сім*ї в той час, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Таким чином вважає, що вона вчиняла дії в інтересах сім*ї, а квартира відповідно є спільною сумісною власністю подружжя, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та визнати за ним квартиру №50 в будинку по вулиці Київській в м. Обухів Київської області, спільною сумісною власністю подружжя, визнати в порядку спільного сумісного майна подружжя право власності на ? частину квартири за кожним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції у Київській області, про що зроблений актовий запис №106.

05 лютого 2007 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено актовий запис №37.

Як вбачається з наявного договору на придбання житла в порядку дольової участь №1041 від 04 червня 2004 року він укладений з іншою особою, а не сторонами по справі та на квартири №46, де в подальшому в неустановлений спосіб має виправлення номеру квартири, що ставить під сумнів належність вказаного договору. В подальшому укладено угоду про внесення змін до вказаного договору (а.с.11), яким дольовиком вважається ОСОБА_4.

Згідно п. 3.1 договору №1041 від 04 червня 2004 року розрахунок між сторонами повинен бути проведено до 14 червня 204 року, що сторонами було виконано.

Відповідно до корінця прибуткового ордеру ОСОБА_3 було сплачено кошти за договором на придбання житла в порядку дольової участь №1042, що в свою чергу не має відношення до попереднього договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторони як на підставу для задоволення їх позовів, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки його доводи не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23Постанови від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Крім того колегія суддів звертає свою увагу на те, що представник відповідача за первісним позовом звертався до суду із заявою про застосування строків позовної давності, у якій посилався на те, що позивач в свої позовних вимогах пояснював, що дізнався про порушення своїх прав, зокрема його права власності лише на початку січня 2017 року, оскільки відповідачка перестала пускати його у квартиру.

Відповідно до ст.. 72 СК України, передбачено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, колегією суддів достовірно встановлено, що сторони розірвали свій шлюб на підставі рішення Обухівського районного суду від 05 лютого 2007 року, свідоцтво про розірвання шлюбу відповідачкою було оформлено 18 травня 2012 року, тобто перебіг позовної давності розпочався 05 лютого 2007 року.

Отже в даному конкретному випадку колегія суддів звертає свою увагу на положення статті 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ІІК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Цивільним кодексом України не передбачено спеціальної позовної давності для даної категорії спорів, тому до них застосовується положення ст. 257 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

А тому зважаючи на відсутність у позивача ОСОБА_2 та його представника пояснень щодо поважності пропуску строку позовної давності, його можливого переривання чи наявності якихось інших важливих обставин дає змогу констатувати беззаперечний факт пропуску ОСОБА_2 позовної давності по захисту свого цивільного права більш ніж на дев'ять років.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 26 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: