Справа № 303/5228/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду ухваленого 10 листопада 2017 року головуючим суддею Пак М.М. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, де третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд із даним позовом, який вмотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09 лютого 2011 року. Від даного шлюбу народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Та 26.06.2015 року відповідач надав їй нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду на виїзди дитини до ряду держав світу протягом 2015 - 2018 років. Декілька разів на підставі вказаної заяви-згоди, донька ОСОБА_4 у її супроводі виїжджала за межі України для короткострокового відпочинку, і кожного разу забезпечувала її повернення до України. Однак, 06 вересня 2017 року, нею від приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 отримано заяву від 21 серпня 2017 року про скасування відповідачем ОСОБА_2 заяви про надання згоди на виїзд за кордон. Таким чином, зважаючи на вказані обставини, які вказують на існування не тільки заперечень з боку відповідача щодо виїзду доньки за межі України, а й активної протидії таким правомірним виїздам, а також, категоричного небажання надавати у майбутньому, у встановленому законом порядку, дозволу на її виїзд за кордон без його супроводу та зважаючи на ту обставину, що існує можливість та необхідність виїзду дитини у її супроводі, без згоди та супроводу батька, за межі України до Чеської Республіки на відпочинок, на період осінніх шкільних канікул з 28 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року, що якнайкраще забезпечить інтереси дитини, створить додаткові умови, необхідні для всебічного її розвитку. А здійснити такий виїзд без нотаріально посвідченої згоди батька не можливо, то є всі підстави для звернення до суду.

На підставі вищенаведеного просила суд надати дозвіл малолітній ОСОБА_4 на виїзд за межі України на період з 28 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року до Чеської республіки, у супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 змінила предмет позову та просила надати дозвіл малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд за межі України на період з 10 грудня 2017 року по 22 грудня 2017 року до Чеської Республіки, у супроводі матері ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.11.2017 року позов ОСОБА_3, задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що позивач звернувшись до суду з позовом спочатку просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в період шкільних канікул з 28.10.2017 по 10.11.2017 року. В той же час, після зміни предмету позову, позивач вже просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на період з 10.12.2017 по 22.12.2017 року, не змінивши при цьому підстав позову. Тобто, виїзд за кордон уже дається не на період шкільних канікул, а в період навчання, чим порушуються права дитини. Також вказує, що приховала справжню причину скасування ним своєї згоди, а саме, таке зроблено ним внаслідок неналежної поведінки позивача під час перебування дитини за кордоном влітку 2017 року. Крім того, суд не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 перебуває на останній стадії вагітності та сама потребує належного догляду, а тому, не зможе забезпечити дотримання інтересів дитини під час перебування за кордоном.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09 лютого 2011 року (а.с.8).

Від даного шлюбу народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 26 червня 2017 року, ОСОБА_7, батько малолітньої ОСОБА_6, дав згоду на проставлення візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон України в Угорщину та інші країни шенгенської зони та Світу протягом 2015 - 2018 рр., у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Однак в подальшому, 21 серпня 2017 року, ОСОБА_7, як батько малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасував заяву, видану ним на згоду на проставлення візи та тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_6 за кордон України в Угорщину, інші країни шенгенської зони та Світу протягом 2015-2018 рр., у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та вважав, що виїзд дитини за кордон сприятиме її фізичному, розумовому та духовному розвитку.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини.

Як вбачається з статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Рішення суду першої інстанції, повністю відповідає вищезазначеним нормам.

Зокрема, судом вірно встановлено, що батько дитини не дає згоду на її виїзд за кордон без його супроводу, а також, що такий виїзд сприятиме фізичному, розумовому та духовному розвитку дитини, позаяк Чеська Республіка є розвинутою країною Європейського Союзу. При цьому в рішенні суду чітко зазначено країну спрямування та проміжок часу перебування у цій державі.

Доводи апеляційної скарги даного висновку суду першої інстанції не спростовують, позаяк є безпідставними та голослівними.

Зокрема, щодо зміни позивачем предмету спору, то це є безумовним правом позивача, яке не підлягає жодним обмеженням. При цьому, виходячи зі змісту ст. 31 ЦПК України (в редакції чинній на моменту подання заяви про зімну предмету позову) одночасна зміна й підстав позову була неможлива. Колегія суддів враховує, що внаслідок відкладення розгляду справи, розгляд судом позовних вимог у первісній редакції (в частині періоду виїзду за кордон) був позбавлений доцільності, а тому, зміна позивачем предмету позову є логічною та не свідчить про зловживання ним процесуальними правами.

Та обставина, що позивач при цьому не мав можливості змінити підстави позову, не впливає на його обґрунтованість, а тому, дані доводи апеляції підлягають відхиленню.

Щодо твердження апелянта стосовно причини скасування ним своєї довіреності та про перебування позивачем на останній стадії вагітності, то такі є голослівними та нічим не підтвердженими, а тому, не беруться до уваги колегією суддів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

А звідси, керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 листопада 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді