КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/412/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 759/16282/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року, постановлене у складі судді Ул'яновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради про зміну місця проживання та відібрання дитини,

встановив:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, які у подальшому змінив на вимоги про відібрання дитини та зміну місця її проживання.

Позивач просив: змінити місце проживання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із місця проживання з матір'ю ОСОБА_2 на місце проживання з батьком ОСОБА_3; просив відібрати дитину у матері та/або у інших осіб, з якими може знаходитись та/або проживає дитина та передати батьку; допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання дитини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року позов задоволено.

Змінено місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 із місця проживання з матір'ю ОСОБА_2 на місце проживання з батьком ОСОБА_3 Вирішено відібрати дитину у матері та/або у інших осіб, з якими може знаходитись та/або проживає дитина та передати батьку.

У частині відібрання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішення суду допущено до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, суттєву неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, безпідставне відокремлення доньки від матері, з якою дитина проживає з народження, знехтування інтересами дитини.

Вважає, що суд не врахував того, що дитина через переслідування батька та членів громадської організації, яку він очолює, влаштовані ними провокації та шоу, боїться його і позивач замість налагодити нормальні стосунки та спілкування вчиняє дії, що суперечать інтересам дитини. Зазначає, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а доводи позивача - непереконливими. Думку самої дитини суд не заслухав, а висновкам органу опіки та піклування і психолога, наданих на замовлення позивача, суд надав неналежну оцінку та не врахував, що Святошинська РДА у м. Києва не є повноважним органом для надання висновку через непроживання дитини та відповідача у м. Києві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її відхилити як безпідставну. Зазначає, що суд повно і всесторонньо встановив та дослідив обставини справи та надані сторонами докази. Вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на припущеннях відповідача, а рішення суду є обґрунтованим, належним чином вмотивованим та законним.

Саме він здійснював догляд та утримання доньки, мати якої періодично зникала, залишаючи дитину під його піклування майже з самого її народження. У 2014 році відповідач, скориставшись його відрядженням та за допомогою свого батька, без згоди позивача, самостійно змінила місце проживання дитини та вивезла її у невідому напрямку, що змусило його звертатися до правоохоронних органів з метою встановити місце перебування доньки із заявою про викрадення.

До трьох років дитина проживала з батьком та мала з ним стійкий особистий контакт, в подальшому він розшукував дитину, щоб приймати участь в її вихованні та спілкуванні з нею. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір'ю ґрунтується на штучно заздалегідь підготовлених відповідачем доказах, її працевлаштування на той час було формальним та тимчасовим, фактично вона не працювала та не мала засобів на утримання дитини.

Дитина перебувала у батьків відповідача, при цьому остання не тільки не піклувалася про доньку сама, але і всіляко перешкоджала позивачу приймати участь у житті дитини та не виконувала приписи опікунської ради з цього питання. Оскільки дитина зареєстрована у Святошинському районі м. Києва за місцем його постійного мешкання, саме Орган опіки Святошинської РДА м. Києва має повноваження для надання висновку. Ним встановлено та було доведено у процесі розгляду, що його донька тривалий час перебувала у невідомому місці, була позбавлена права на дошкільну освіту, не перебуває з матір'ю, не перебуває під наглядом лікарів, мати дитини не має самостійного доходу, не спроможна утримувати дитину і систематично перешкоджає йому та членам родини батька дитини у вихованні останньої та зустрічах і спілкуванні з нею. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов вірного висновку про відібрання дитини та передання її батькові з визначенням місця її проживання саме з батьком.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній підстав та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення та врахувати його доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації подав клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, підтримав висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 травня 2018 року та просив рішення суду про зміну місця проживання та відібрання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити без змін ( а.с. 192, том 4).

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності ( а.с 200, том 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якої за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року визначено з відповідачем. Однак на даний час змінилися обставини, а саме: відповідач вже не працює у ТОВ «ФВП ГРУП ЛТД» та не має самостійного доходу взагалі; малолітня дочка утримується виключно на аліменти, що сплачуються батьком; дочка не відвідує заклади дошкільної освіти, охорони здоров'я, де перебуває на обліку.

Дитина не проживає за зареєстрованим місцем проживання ні своїм, ані матері; дочка та її мати не проживають у квартирі АДРЕСА_4, яка була обстежена Службою у справах дітей та складено акт обстеження умов проживання, на підставі якого суд ухвалював рішення про визначення місця проживання дитини. Відомості, внесені до акту обстеження житла за вказаною адресою, не відповідають дійсності; мати не виконує батьківські обов'язки і позбавляє позивача як батька та його батька, діда дитини, участі у вихованні доньки.

До того ж є чинним розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №501 від 11.08.2015 року, яким визначено місце проживання спільної дитини сторін з батьком, яке набрало законної сили, та є обов'язковим до виконання, відповідно до норми ст. 19 СК України, проте не виконується відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2010 року і від шлюбу мають донькуОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місцем реєстрації якої з народження й до даного часу є квартира АДРЕСА_1, власником якої є батько дитини ОСОБА_3

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Після припинення шлюбних відносин сторонами, відповідач, забравши доньку, залишила місце їх спільного проживання та реєстрації у м. Києвіта без погодження з батьком дитини змінила її місце проживання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року було визначено місце проживання дитини періодично разом з матір'ю ОСОБА_2 за її місцем проживання або перебування, зареєстрованим у встановленому законом порядку, та з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання або перебування зареєстрованим у встановленому законом порядку (а.с. 189-196, т. 1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та місце проживання дитини сторін визначено з матір'ю ОСОБА_2

Беззаперечно встановлено й не оспорюється відповідачем, що ані вона, ані донька сторін за місцем реєстрації не проживають. Іншого житла, належного їй на праві володіння або користування, відповідач не має, тимчасово проживала у своїх батьків у м. Херсон та в різних квартирах у м. Києві, які орендувала разом із сторонніми для дитини особами.

Судом також встановлено, що позивач здійснював заходи щодо розшуку дитини, а відповідач перешкоджала йому в їх зустрічі та спілкуванні, не погоджувала питання розвитку дитини, відвідування нею дошкільних та медичних закладів, оздоровлення та приховувала місце знаходження доньки.

Відповідач не спростовує того, що позивач сплачував їй аліменти на утримання дитини, хоча дитина значні періоди часу проживала у батьків відповідача у м. Херсоні, під їх наглядом та на їх утриманні. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року встановлено факт нецільового використання аліментів ОСОБА_2 з грудня 2014 року по червень 2017 року на утримання дочки.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За правилами частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи було встановлено, що обставини, які давали підстави Апеляційному суду м. Києва у рішенні від 13 січня 2016 року для визначення місця проживання дитини з матір'ю - ОСОБА_2, змінилися, оскільки відповідач не має постійного місця проживання, місця роботи та самостійного доходу, перебуває у розшуку.

Разом із цим встановлено, що позивач працює на посаді комерційного директора ТОВ «Транс-інвест» з 01.08.2011 року, загальна сума його доходу за період з 01.01.2017 по 31.01.2018 склала 45800 грн. та в ТОВ «Люнебу» з 01.12.2014 року, за сумісництвом, на посаді «Торговця з обслуговування бізнесу та реклами», загальна сума доходу з січня 2017 року по січень 2018 року становить 42 148 грн. За місцем роботи він позитивно характеризується.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1, у якій згідно з актом обстеження створені всі умови для виховання та розвитку дитини.

Відповідно до висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.05.2018 року за 3107-40/3510 про місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з метою захисту прав та інтересів дитини, 16.05.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про доцільність зміни місця проживання малолітньої доньки з батьком ОСОБА_3 (а.с. 142-145, т. 3).

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд виходив з того, що мати дитини ОСОБА_2 не має постійного місця мешкання та не має постійного місця роботи, самостійного регулярного доходу, перебуває у розшуку, а відтак не може забезпечити належні умови для дитини, у зв'язку із чим у неї належить дитину відібрати та передати батькові, визначивши місце проживання малолітньої доньки сторін саме з батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими.

Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, визначаючи місце проживання дитини з матір'ю ОСОБА_2, суд виходив з того, що ОСОБА_2 дистанційно працює у ТОВ «ФВП Груп ЛДТ» на посаді менеджера з продажу, характеризується позитивно, розмір її заробітку складає 3000 грн. на місяць Згідно акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_4, для малолітньої дитини ОСОБА_4 створені усі належні та необхідні умови, обладнано місце для розвитку дитини. У висновку комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.03.2015 року про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком не наведено переконливих, безспірних, належних доводів на підтвердження такого висновку, який при цьому не містить хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітньої доньки з матір'ю.

Проте на час пред'явлення даного позову та на час розгляду даної справи в суді обставини, які надавали суду підстави для визначення місця проживання дитини з матір'ю, суттєво змінилися, що обґрунтовано врахував суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Так, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів щодо місця її роботи за період з травня 2017 року та даних про наявність у неї доходів. Відповідно до наказу № 23 від 11 липня 2016 року, ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади менеджера з продажу ТОВ «ФВП Груп ЛДТ» за власним бажанням ( а.с. 88-90, том 1).

За повідомленням ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року ОСОБА_2 отримала заробітну плату у ТОВ «Солверс РН» на загальну суму 10262 грн., однак за 3-й та 4-й квартал 2017 року - інформація про доходи - відсутня ( а.с. 87-88, а.с. 173-174, т. 2; а.с. 34, т. 3)

Як вбачається з копії наказу ТОВ «Солверс РН», 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 була звільнена з посади менеджера за власним бажанням ( а.с. 68, 3).

Доводів на спростування викладених обставин або ж посилання на докази, що свідчать про наявність стабільного доходу у відповідача, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року встановлено факт нецільового використання аліментів ОСОБА_2 з грудня 2014 року по червень 2017 року на утримання дочки ОСОБА_4

Крім того, під час розгляду справи в апеляційному суді позивачем надано до суду докази тих обставин, що відповідачем ОСОБА_2 укладено ряд кредитних договорів, які нею не виконані, у зв'язку з чим кредиторами на адресу місця реєстрації ОСОБА_2 : АДРЕСА_1, надіслані претензії щодо виконання боргових зобов'язань, а саме : ПАТ КБ «ПриватБанк» від 04.07.2018 року на суму 35 787 грн., ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» від 21.05.2018 року на суму 15 348 грн., ТОВ «ФК «Кредит - капітал» від 27.06.2018 року на суму 12 700 грн., ТОВ ФК «Довіра та гарантія» від 10.04.2018 року на суму 5240 грн., ТОВ «ФК «Профіт-капітал» від 30.05.2018 року на суму 3134 грн., ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 31.03.2017 року на суму 2108 грн. ( а.с. 17-32, том 4).

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що наданими позивачем доказами спростовується та обставина, що мати дитини піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, оскільки за інформацією управління освіти Херсонської міської ради від 31.08.2017 року у період з 20.12.2014 року малолітня ОСОБА_4 не відвідувала ясла-садки міста, та згідно приєднаних листів-відповідей управлінь освіти всіх районів м. Києва та м. Херсона дівчинка з 20.12.2014 року не відвідує дошкільні заклади м. Києва та Херсона (а.с. 129, т. 1).

Відповідачем по справі на спростування зазначених відомостей доказів не надано, окрім довідки із Херсонської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №31 за №158/02-05 від 26.10.2017, що мати має намір влаштувати дитину до курсів майбутніх першокласників з 15.11.2017 року по 01.05.2018 року (а.с. 131, т. 2).

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції з'ясовано, що такі наміри ОСОБА_2 реалізовані нею не були. Таким чином, малолітня ОСОБА_4 після визначення її місця проживання з матір'ю ОСОБА_2 не відвідувала дошкільні навчальні заклади.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що місцем її реєстрації є АДРЕСА_1, а місцем фактичного проживання - АДРЕСА_4.

За повідомленням Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві від 09.02.2017 року, ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою реєстрації АДРЕСА_1 , не проживають, а проживають за адресою АДРЕСА_4 ( а.с. 180, том 1).

В заяві від 07.02.2017 року на адресу Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 також зазначала, що проживає за вказаною адресою у м. Херсоні разом донькою, мамою та батьком ( а.с. 36, т. 2).

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції було досліджено відеозаписи, надані Управлінням патрульної поліції у м. Херсоні 12 грудня 2017 року, з яких встановлено, що зазначені відеозаписи були здійснені з нагрудної відеокамери працівників Управління патрульної поліції у м. Херсоні 25 та 26 листопада 2017 року ( а.с. 154-157, т. 3).

Відповідно до змісту вказаних відеозаписів, які згідно зі ст. 100 ЦПК України є електронними доказами, вбачається, що 25 листопада 2017 року, тобто в день народження малолітньої ОСОБА_4, за сприяння працівників поліції відбулась зустріч дитини із батьком ОСОБА_3 за адресою місця проживання батьків ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у АДРЕСА_4. На час такої зустрічі ОСОБА_2 у зазначеній квартирі була відсутня.

Також із зазначених відеозаписів встановлено, що в ніч на 26 листопада близько 1-ї години ночі ОСОБА_2, зі слів її батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, перебувала у стані наркотичного сп'яніння, в присутності дитини ОСОБА_4, вчинила сварку та бійку зі своїми батьками, та намагалась забрати дитину з квартири. Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заперечували проти вивезення дитини в невідомому напрямку та перешкоджали ОСОБА_2 у цьому, ОСОБА_2 викликала працівників поліції та, пред'являючи рішення суду про визначення місця проживання дитини з нею, вимагала сприяння їй у негайному вивезенні дитини з квартири АДРЕСА_4. На запитання працівників поліції дитина повідомила, що не хоче залишати квартиру бабусі.

Також встановлено, що наступний відеозапис було здійснено працівниками патрульної поліції об 11 год. 34 хв. 26 листопада 2017 року. На відеозапису зафіксовано, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - дід та баба дівчинки, перешкоджаючи ОСОБА_2 у вивезенні дитини із квартири, пояснювали працівникам поліції, що дитина ОСОБА_4 постійно проживає з ними у м. Херсоні, а мати дитини ОСОБА_2 - у м. Києві ; вона навідується до дитини приблизно раз на кілька місяців, приїжджає на 3-4 дні; до цього візиту ОСОБА_2 не приїжджала до дитини 7 місяців; коли дитина їй телефонує, ОСОБА_2 часто не відповідає на телефонні дзвінки та не спілкується з дитиною. На відеозапису також зафіксовано, що не зважаючи на заперечення своїх батьків, ОСОБА_2 26 листопада 2017 року одягла дитину та вивела її з квартири.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у даній справі та заборонено ОСОБА_2 чинити дії щодо перешкоджання ОСОБА_3 у спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При розгляді подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 Святошинським районним судом м. Києва було встановлено, що Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області оголошено розшук ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які 26 листопада 2017 року пішли з дому та не повернулись, їх місце знаходження не відомо.

Ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року подання державного виконавця задоволено та оголошено в розшук ОСОБА_2, а також малолітню дитину ОСОБА_4 ( а.с. 221, 224 т. 2).

Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 0006573, 27 листопада 2017 року до Херсонського відділу поліції надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_2 забрала у ОСОБА_5 його малолітню онуку, свою доньку ОСОБА_4, 2011року народження, яка перебувала разом з дідусем у АДРЕСА_4 , та зникла у невідомому напрямку. ( а.с. 53,57 том 3).

Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем у апеляційній скарзі, не наведено адреси місця проживання, за якою ОСОБА_2 мешкала разом з дитиною у період з 26 листопада 2017 року до 30 травня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона мешкала у м. Херсоні разом з дитиною не підтверджені належними доказами. Крім того, спростовуються як вищевказаними електронними доказами, так і листом ТОВ «Талант груп» від 22.12.2006 року (а.с. 67, т. 3), з якого вбачається, що ОСОБА_2 працювала у даному підприємстві, що розташоване у м. Києві, по вул. Кудрі, 10, та була звільнена з роботи 01.07.2016 року; наказом ТОВ «Солверс РН» про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 28 квітня 2017 року, з якого вбачається, що вказане підприємство також розташоване у м. Києві, вул. Виборзька, 78. ( а.с. 68, т. 3).

Судом першої інстанції правильно прийнято до уваги висновок фахівця практичної психології ОСОБА_7 від 14.05.2018 року за результатами аналізу вищезазначеного сюжету із відео-файлів від 25.11.2017 за №, , з нагрудної камери працівників патрульної поліції. У висновку зазначено, що у зафіксований період дитина ОСОБА_4 зазнала впливу травмівних обставин і потребує допомоги психолога щодо профілактики розвитку посттравматичного стресового розладу. Прояви бабусі, дідуся, та матері порушують відчуття безпеки дівчинки та становлять загрозу для її психоемоційного благополуччя і розвитку. Спостереження дитини за фізичним насильством у сім'ї, непередбачувана, ненадійна, афективна поведінка матері є особливо несприятливими обставинами і є значним фактором психологічного травмування дитини (а.с. 121-124, т. 3).

Таким чином, вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що після ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва 13 січня 2016 року не змінились підстави, відповідно до яких суд визначив місце проживання дитини з матір'ю, оскільки з вищевикладених доказів встановлено, що дитина ОСОБА_4 протягом 2016-2017 років мешкала не з матір'ю ОСОБА_2, а з дідом та бабою ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідно у цей період відповідач належним чином не займалась вихованням дитини.

З 26 листопада 2017 року ОСОБА_2 змінила місце проживання дитини, виїхавши із м. Херсона у невідомому напрямку, у зв'язку з чим до даного часу перебуває у розшуку. Нової адреси місця проживання дитини ОСОБА_2 батьку дитини - ОСОБА_3 не повідомляла, цим самим перешкоджаючи батьку у можливості зустрічі з дитиною та участі у її вихованні.

З цих підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом було безпідставно задоволено вимогу про негайне відібрання дитини.

Також є необґрунтованими та безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація не уповноважена на надання висновку щодо визначення місця проживання дитини.

Так, за повідомленням Служби у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради від 23 березня 2018 року є неможливим складання висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, оскільки місце проживання ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_4 невідомо. Працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_4, але потрапити до помешкання не вдалося, двері були зачинені. Телефонні номери родичів дитини та ОСОБА_2, які відомі спеціалістам служби, вимкнені. ( а.с. 19, том 3).

21 травня 2018 року Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, тобто орган опіки та піклування за місцем проживання батька дитини та зареєстрованим місцем проживання самої дитини, на виконання ухвали суду від 01 березня 2018 року, надала висновок про доцільність зміни місця проживання малолітньої ОСОБА_4 та визначення його з батьком ОСОБА_3 ( а.с. 142-145, т.3). Зазначений висновок є обґрунтованим, зробленим з урахуванням усіх обставин справи, прийнятий з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини.

Ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні до апеляційної скарги відповідач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують місце та умови її проживання, та умови для проживання малолітньої доньки, враховуючи, що 26 листопада 2017 року вона вивезла дитину з місця проживання у м. Херсоні, яке було відоме батьку дитини та органам опіки та піклування.

Відповідно до вищевказаних наявних у матеріалах справи доказів, розшук ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_8 було оголошено як Головним управлінням Національної поліції у Херсонській області, так і Святошинським районним управлінням поліції ГУ НП у м. Києві.

Натомість матеріалами справи доведено, що у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови для належного виховання та розвитку дитини.

Посилання відповідача про те, що вона належним чином здійснювала свої батьківські обов'язки, зокрема, слідкувала за станом здоров'я дитини, що підтверджується довідкою дитячої поліклініки №1 «Херсонської міської клінічної лікарні ім. Є.Є. Карабелеша» від 25 вересня 2017 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена довідка видана із записом: дитина здорова, танці відвідувати може, тобто не свідчить про повне медичне обстеження дитини та видана для відвідування танцювального гуртка.

Разом з тим, позивачем суду апеляційної інстанції були надані докази медичного обстеження дитини ОСОБА_4, після її відібрання у матері, у червні 2018 року в медичному центрі «Добробут», з яких вбачається, що дитина не щеплена та має окремі захворювання ( а.с. 42-47, т.4)

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Таким чином, відповідачем в апеляційній скарзі не наведено обставин, з посиланням на відповідні докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зміни місця проживання дитини, відібрання дитини від матері ОСОБА_2 та визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги відповідача, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виняткових обставинах і таких обставин судом не встановлено, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд виходив із того, що незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 найкраще забезпечить інтереси дитини.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, закріплені положення, згідно з якими Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Таким чином, лише з досягненням десятирічного віку у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у визначенні місця проживання.

Отже, посилання апелянта на те, що судом не була врахована думка дитини при вирішенні даної справи, колегія суддів вважає непереконливими з огляду на малолітній вік дитини, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_4 виповнилось 6 років.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, рішення суду направлене на захист інтересів дитини.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.