Єдиний унікальний номер 233/4744/17 Номер провадження 22-ц/775/1123/2018

Єдиний унікальний номер 233/4744/17
Номер провадження 22-ц/775/1123/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Тимченко О.О., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1, позивачки ОСОБА_2, представника позивачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в місті Бахмуті у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року ( суддя Мартишева Т.О.) у цивільній справі № 233/4744/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

04.04.2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення № 499-к від 05.09.2017 року, поновивши на посаді економіста 1 категорії служби роздрібного бізнесу у філії Донецьке обласне Управління ПАТ «Державний ощадний банк України», зобов'язати відповідача сплатити на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 05.09.2017 року та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., вирішити питання про судові витрати, посилаючись на наступне.

З 14.08.2012 року вона працювала у філії управління, з 11.06.2016 року переведена на посаду економіста 1 категорії служби роздрібного бізнесу. Наказом № 479-к від 05.09.2017р. позивачку звільнено у звязку із втратою довір'я, за п. 2 ст. 41 КЗпП України та видано трудову книжку. Позивачка зазначає, що працюючи на посаді економіста 1 категорії служби роздрібного бізнесу, вона ніяких грошових або товарних цінностей не одержувала під звіт та безпосередньо ніяких дій щодо прийняття, збереження, транспортування, розподілу вказаних грошових або товарних цінностей не виконувала, оскільки це не входило до її службових обовязків. Вважає, що вина у випадку звільнення з таких підстав має бути доведена компетентним органом, а результати службового розслідування, проведеного відповідачем, з висновками якого вона не згодна, не можуть тягнути її звільнення за втратою довір'я. Факт незаконного звільнення із внесенням до трудової книжки запису «Втрата довіри» задав їй душевні хвилювання та порушив повсякденний стабільний порядок життя, змусив звернутися за адвокатською допомогою, на оплату якої була вимушена відривати сімейні кошти, шукати заробітки для забезпечення родини, що завдало їй моральну шкоду.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 479-к від 05 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади економіста І категорії служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10004/069 філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді економіста І категорії служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10004/069 філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 вересня 2017 року по 11 травня 2018 року включно без відрахування податків і обов'язкових платежів в розмірі 49 046 (сорок дев'ять тисяч сорок шість) гривень 52 копійки та моральну шкоду в розмірі 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок. В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2018 року з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 6523,20 гривень ( а.с. 221-222).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року, посилаючись на наступне:

1. рішення суду не відповідає обставинам справи:

- висновок суду про те, що платіжна картка не є матеріальною цінністю не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи; будь-які операції з платіжною карткою є операціями по обслуговуванню матеріальних цінностей;

- суд прийшов до помилкового висновку, що серед функцій, які складають основний зміст трудових обов»язків позивача, згідно посадової інструкції не вбачається безпосереднє виконання обслуговування грошових та товарних цінностей

2. суд неправильно застосував норми матеріального права:

- з позивачкою правомірно та обґрунтовано було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а висновки суду не відповідають обставинам справи та суд неправильнол застосував норми матеріального права;

- висновок суду, що лише працівники, які отримують цінності під звіт можуть вважатися такими, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності;

- порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір»я

3. суд порушив норми матеріального та процесуального права в частині відшкодування моральної шкоди

4. суд неправильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки здійснив стягнення без відрахування податків і обов»язкових платежів.

17 липня 2018 року, до суду від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно застосовано судову практику з трудових правовідносин, правильно зроблений висновок, що поняття банківської платіжної картки як матеріальної цінності прямо на законному рівні не визначено, тому такі доводи відповідача є необґрунтованими. Судом встановлено, що кримінальне провадження №0000718 від 12.09.2017 року на час судового розгляду триває, тому погодитись із доводами відповідача щодо вини позивачки не можна.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, позивачку та її представника, дослідивши докази у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.п.1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з Філією Донецьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк» з 14 серпня 2012 року. Наказом № 142-к від 06 червня 2016 р. (а.с.32, 56) у звязку зі змінами в організаційній структурі переведено ОСОБА_2, прийняту на посаду контролера-касира ТВБВ № 10004/069 (ІІІ-Б типу), на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4, на посаду економіста І категорії служби роздрібного бізнесу ТВББВ № 10004/069 (ІІІ типу), з 11 червня 2016 року, з посадовим окладом 2 950,00 грн. на місяць.

11 червня 2016 року з ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 33, 57).

Висновком комісії з проведення службового розслідування від 05 вересня 2017 року (а.с.64-73) встановлено, що за період з 14 лютого 2017 року по 07 серпня 2017 р. економістом І категорії служби роздрібного бізнесу ОСОБА_2 було перевипущено 46 платіжних карток з порушенням вимог п. 5.1.5 порядку № 196 року, а саме за відсутністю відповідних заяв клієнтів. Перевипущені картки в кількості 8 шт. належать до ТВБВ, які знаходяться на непідконтрольній Українській владі території, чим порушено лист № 27-7/0420 філії ДОУ АТ «Ощадбанк» від 27 лютого 2015 р. «Щодо обслуговування клієнтів філій Луганського та Донецького обласних управлінь». В телефонній розмові 4 клієнта не підтвердили перевипуск картки, у звязку з чим слід вважати, що було порушено порядок проведення ідентифікації згідно з п. 3.17 програми № 882 (а.с.68). Загальна сума видаткових операцій по платіжним карткам клієнтів, які не підтвердили перевипуск картки, не відповіли на дзвінок, по яким телефон належить іншій особі, телефон поза зоною досяжності та по яким відсутній телефон складає 438 919, 16 грн. (а.с.68 зворот).

Наказом № 479-к від 05 вересня 2017 рокуТрцістан І.В. звільнена на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довір'я ( трудова книжка, а.с. 9, а.с. 34, 62).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини.

Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпПУ, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої ст. 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

За змістом наведених норм підставою для звільнення можуть бути конкретні винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові цінності.

З висновків службової перевірки та наказу про звільнення вбачається, що саме порушенням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, посадової інструкції позивачкою відповідач пов»язував її звільнення, вважаючи, що такі дії ОСОБА_2 дають підстави для звільнення її і зв»язку з втратою довір»я.

Як зазначено у даному висновку, на підставі аналізу вимог нормативних документів АТ «Ощадбанк» з питання обліку банківських платіжних карток комісія дішла висновку, що банківська платіжна картка є матеріальною цінністю та у системі АТ «Ощадбанк» встановлені спеціальні правила поводження з такими цінностями. Такий висновок ґрунтується на аналізі норм Положення про порядок відкриття та обслуговування карткових рахунків в установах АТ «Ощадбанк», Плану аналітичних рахунків Ощадбанку (а.с. 64-72).

Згальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначений положеннями Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно п. 1.27 ст. 1 Закону платіжною карткою є - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Отже поняття банківської платіжної картки як матеріальної цінності чинним законодавством не визначено. Також вільне тлумачення норм законодавства про працю з приводу того, що втрата довіри може мати місце в будь-якому випадку виконання працівником роботи на підставі договору про повну матеріальну відповідальність, навіть не повязаної із безпосереднім обслуговуванням грошей чи інших цінностей не ґрунтується на законі.

У той же час, укладення з працівником ОСОБА_2 договору про повну матеріальну відповідальність не замінює вимог кодексу законів про працю в частині підстав для звільнення працівника у звязку із втратою довіри до працівника який безпосередньо обслуговує грошові цінності саме через його винні дії.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов до вірного висновку, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку про порушення роботодавцем законодавства при звільненні працівника, що є підставою для скасування, як незаконного, наказу про її звільнення і поновлення працівника на посаді, яку вона обіймала до звільнення. Суд обґрунтовано вжив щодо порушника-роботодавця заходи відповідальності, обумовлені ст. 235 КЗпП України, зі стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, за положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд першої інстанції у відповідності до Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р. (з наступними змінами та доповненнями), розрахував середньоденний заробіток шляхом підсумку заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню (березень-квітень 2017р.), поділеного на кількість робочих днів в цьому періоді (а.с. 10). Із врахуванням результату суд розрахував належний до стягнення розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - з 06.09.2017р. по 11.05.2018р., включно, без урахування суми податків і обовязкових платежів в розмірі 49046, 52 гривні.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині неправильності розрахунку судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ст.237-1 КЗпП України передбачене відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходями з встановлення факту порушення відповідачем вимог трудовог7о законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність зазнання поральної шкоджи позивачкою ОСОБА_2 через її незаконне звільнення, що призвело до моральних страждань останньої.

При визначенні розміру спричиненої позивачці моральної шкод, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя:

Повний текст складений 01.08.2018 року

Доповідач: