Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/2901/15 Головуючий у 1 інстанції Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/21/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, 3-я особа: Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції про визнання батьківства,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його батьківства відносно малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 25 грудня 2012 року вона розірвала шлюб з ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Причиною розірвання шлюбу стало те, що подружжя за медичними показниками не могло мати спільних дітей. Шлюбні відносини між нею та ОСОБА_8 були припинені з травня 2012 року. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, вона познайомилась із відповідачем ОСОБА_3, з яким вступила в інтимні стосунки та згодом завагітніла. ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила сина ОСОБА_9, біологічним батьком якого є відповідач ОСОБА_3, але у зв'язку з тим, що дитина народилась до спливу десятимісячного строку після припинення шлюбу, при реєстрації її народження в Заводському відділі РАЦС в актовому записі про народження батьком дитини був записаний її колишній чоловік ОСОБА_8, відповідно до ч. 2 ст. 122 СК України. В подальшому, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2015року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року, на підставі висновку молекулярно-генетичної експертизи № 481 від 22.10.2014 року, яка була проведена під час розгляду зазначеної справи було встановлено, що ОСОБА_8 не може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим були задоволені позовні вимоги її колишнього чоловіка ОСОБА_8 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про нього, як батька дитини. На підставі цього рішення, яке набрало законної сили 11.06.2015року, Заводським відділом РАЦС видано повторне свідоцтво про народження її сина ОСОБА_9, де виключені відомості про батьківство ОСОБА_8 та внесені нові дані про батька дитини з її слів, на підставі ч.1 ст. 135 СК України, а саме батьком зазначено ОСОБА_11. Але, насправді біологічним батьком її сина є відповідач ОСОБА_3, про що він дізнався восени 2012 року та в період її вагітності він піклувався про неї, відвідував її у лікарні, привозив речі та їжу, предмети особистої гігієни. Вони разом чекали народження дитини та будували плани на майбутнє. Однак, у листопаді 2012 року, несподівано для неї, відповідач покинув її та розірвав всі відносини між ними, а після народження дитини він відмовився визнавати себе батьком дитини та приймати участь у його житті та вихованні, хоча батьки відповідача, бабуся та дідусь дитини, спочатку прийняли його як свого рідного онука, відвідували його та спілкувались із ним. В подальшому батьки відповідача також припинили спілкуватися зі своїм малолітнім онуком.

Посилаючись на зазначенні обставини просила суд визнати ОСОБА_3 батьком малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни до актового запису про народження дитини №203 від 14 травня 2013 року, складеного Заводським відділом РАЦС, а саме: внести в графу «батько» відомості про батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано батьківство ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 із внесенням змін до актового запису про народження № 203 від 14 травня 2013 року, складеного Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, шляхом запису ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Запоріжжя, громадянина України батьком дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенню позовних вимог.

Згідно з ст. ст. 12. 13. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст. 13. ч. 1 ст. 44 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява до суду першої інстанції надійшла 10.05.2015 року, провадження у справ було відкрито 30.07.2015 року. В жодному судовому засіданні ОСОБА_3 участь не приймав, представництво його інтересів в суді першої інстанції за довіреністю здійснювали ОСОБА_12, ОСОБА_13. Ухвалою Заводського районного суду від 18 січня 2016 року за клопотанням позивача ОСОБА_6 була призначена судово-генетична експертиза на предмет того, чи є ОСОБА_3 батьком дитини ОСОБА_7, однак ОСОБА_3 до Запорізького науково-дослідного екмпертно-кримінального центру для відбирання біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи не з'являвся, у зв'язку з чим експертиза проведена не була.

В апеляційний суд справа із скаргою ОСОБА_3 надійшла 03.01.2017 року.

Ні ОСОБА_3, ні його представники в суд апеляційної інстанції жодного разу не з'явилися. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.06.2017 року була призначена судово молекулярно-генетична експертиза, однак ОСОБА_3 до експерта для відбирання біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи не з'являвся. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року було застосовано привід ОСОБА_3 до Запорізького науково-дослідного експерно-криміналістичного центру МВС України. Заводським відділом поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП у Запорізькій області ОСОБА_3 був попереджений щодо його явки до експерта, однак останній для відбирання біологічних зразків до експертної установи не з'явився, у зв'язку з чим експертиза проведена не була.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3, він же подав апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року не зацікавлений у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки його дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Оскільки в судове засідання ОСОБА_3 знову не з'явився, судові повістки не бажає отримувати вони повернулись до суду з відміткою на поштовому конверті «за закінченням терміну зберігання» (т. 2 а.с. 226-231, а.с. 237-242), клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить, керуючись принципами ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи та ст.ст. 371, 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3, оскільки, звернувшись до суду з апеляційною скаргою, останній тривалий час безпідставно не цікавиться рухом справи, не отримує кореспонденцію з суду та без поважних причин не користується своїми процесуальними правами та не виконує процесуальні обов'язки, визначені ст. 44 ЦПК України.

Відкладення розгляду справи на невизначений термін суперечить вимогам ч. 1 ст. 371 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 про визнання батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що факт батьківства позивача відносно дитини підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які відповідач належним чином не спростував. Також суд, керуючись нормами ст. 128 СК України, виходив з того, що цей факт підтверджується ухилянням відповідача без поважних причин від проведення судово-генетичної експертизи, тому відповідно до положень ст. 146 ЦПК України, фактично визнав факт батьківства на підставі зібраних у справі доказів, належним чином оцінивши їх.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України ( в редакції 2004 року, яка діяла на час розгляду справи), а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Аналогічні положення містяться в ст.ст. 263, 264 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року.

Судом першої інстанції встановлено, що з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданого 25 грудня 2012 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, вбачається, що шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 розірвано 25 грудня 2012 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис №84. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 (а.с. 8).

Оскільки дитина у позивача народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до спливу десяти місяців після припинення її шлюбу з ОСОБА_8, при реєстрації народження дитини, її походження було визначено від подружжя та відомості про ОСОБА_8, з яким позивач ОСОБА_6 раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі, було внесено до актового запису про народження, як батька дитини. В подальшому ОСОБА_8 оспорив своє батьківства у відношенні народженої дитини ОСОБА_6 та згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року, яке набрало законної сили 11 червня 2015 року його позовні вимоги були задоволені та виключено з актового запису №203 від 14 травня 2013 року, вчиненого щодо ОСОБА_6 (ОСОБА_8) ОСОБА_5 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відомості про те, що його батьком є ОСОБА_8.

Під час розгляду цієї справи була проведена судово генотипоскопічна експертиза відповідно до висновку № 481 від 22.10.2014 року якої було встановлено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 не може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене рішення залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 06.2015 року, яке переглядалося за апеляційною скаргою третьої особи по справі ОСОБА_3 (а.с.9-15).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження серії АМЕ 594400 від 03 грудня 2015 року вбачається, що відповідно до ст.133 СК України на підставі медичного свідоцтва про народження дитини №790/862 від 29 квітня 2013 року та наявного актового запису про шлюб №55 від 22.03.2008 року, актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012 року, зареєстрованих Заводським ВРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, внесено дані щодо народження 26 квітня 2013 року ОСОБА_10, батьком якого вказано ОСОБА_8, матір'ю - ОСОБА_6. Згідно змін, внесених до відомостей актового запису, 14 травня 2013 року при повторній видачі свідоцтва про народження дитини додано відмітку, що прізвище «Штурнєва» змінено на підставі актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012р. та додано відмітку, що за згодою матері дитині присвоєно прізвище «Красницький». Згодом, 03 липня 2015 року згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року з актового запис про народження дитини виключено відомості про батька, та відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері прізвище дитини «Красницький» змінено на «Штурнєв», по-батькові «Олександрович» змінено на «Олексійович», та внесено дані про батька дитини - ОСОБА_11. Видане повторне свідоцтво про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_3 (а.с. 87-92).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого повторно Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_7 народився 26 квітня 2013 року та його батьками в свідоцтві вказані: батько ОСОБА_11, мати ОСОБА_4 (а.с. 6).

Таким чином, судом встановлено, що після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, запис про батька дитини ОСОБА_7 було здійснено у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері.

Захист державою сім'ї, дитинства, материнства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України.

Вказана конституційна норма про захист материнства та дитинства стала стимулом для пошуку позивачем справедливого рішення.

Відповідно до ст. 7 Конвенції "Про права дитини" - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначаються на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини, а походження дитини від батька визначається за спільною заявою матері та батька дитини, за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини чи за рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути прийнятий судом за умови, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Кодексу. Це означає, що в порядку позовного провадження спір про визнання батьківства може бути розглянуто, якщо, зокрема, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого повторно 03 липня 2015 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, запис про батька дитини ОСОБА_7 було здійснено у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері ( а.с. 6).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час вирішення спору) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України (редакція 2004 року).

Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв'язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо.

Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (далі - Постанова) роз'яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до п. 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Питання щодо походження дитини, суд першої інстанції вирішив на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, зокрема показаннями свідків, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які були допитані в судовому засіданні при розгляді даної справи та з показів яких вбачається, що в період вагітності ОСОБА_3 неодноразово відвідував ОСОБА_6 в лікарні, коли остання перебувала там з причин збереження вагітності, проявляв турботу про неї, він бажав та чекав народження дитини, після народження дитини батьки ОСОБА_3 приходили і навідували дитину та приймали його за свого внука.

Також факт того, що ОСОБА_3 визнавав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 своєю дитиною підтверджується його апеляційною скаргою, яка була підписана ним особисто та подана на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя про відкриття провадження у даній справі (т. 1, а.с. 30-35). Зі змісту цієї апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що позивачем ОСОБА_6 не надано жодного доказу про будь-яке ухилення з його сторони від реєстрації дитини. Зазначає, що він не знав про народження дитини та позивач не пропонувала йому подати заяву про визнання свого батьківства. Неможливість внесення до актового запису відомостей про батька дитини обґрунтував тим, що в графу «батько» був внесений ОСОБА_8 Крім того, в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 зазначав, що наразі, коли ОСОБА_8 виключений з актового запису як батько дитини, він може подати заяву про визнання свого батьківства стосовно малолітнього ОСОБА_7 Разом з тим, відповідач зазначив, що хоче вирішувати майнові та немайнові права малолітнього ОСОБА_7, піклуватися про нього, має намір визначити його ім'я, оскільки при наданні дитині імені не була врахована його думка як батька, він має намір через органи опіки та піклування встановлювати графік побачень для себе та своїх батьків з сином та мати інші права стосовно його дитини.

Отже, відповідач фактично особисто визнав своє батьківство стосовно малолітнього ОСОБА_7 і навіть вказував на те, що має намір визначити місце проживання дитини разом із ним, оскільки інших дітей він не має, працює, тоді як мати дитини ОСОБА_6 не має самостійного заробітку, а тому дитина не може бути залишена з такою особою. Крім того, в своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 також зазначав, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що її права не визнані, порушені або підлягають захисту та те, що він відмовляється подавати заяву про визнання себе батьком, а тому вважає, що в їх випадку взагалі відсутній спір про право.

Колегія вважає, що цей доказ достовірно підтверджує визнання відповідачем свого батьківства і викладені ним відомості засвідчують походження дитини саме від відповідача, про що суд першої інстанції правильно зазначив в оскаржуваному рішенні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в порядку вимог ст. 143 ЦПК України, ухвалами від 08 січня 2016 року, 04 квітня 2016 року, 12 липня 2016 року у справі призначалась молекулярно-генетичної експертизи (т. 1: а.с. 141-142, 215-216, т. 2 а.с. 24-25).

Між тим, листами Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 02 лютого 2016 року за № 19/108/1-622, від 27 квітня 2016 року за № 19/108/1-2747, від 03 листопада 2016 року за № 19/108/1-7590, ухвали про призначення експертизи залишені без виконання, оскільки не були отримані біологічні зразки, у зв'язку з неявкою ОСОБА_3 (т. 1: а.с. 154, 225, т. 2 а.с. 51).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року, в порядку вимог ст. 143 ЦПК України, за клопотання ОСОБА_6 також було призначено судово молекулярно-генетичну експертизу.

14 липня 2017 року в порядку виконання клопотання експерта від 04 липня 2017 року № 8-288 у даній справі, на адресу сторін у справі було направлено лист про обов'язкову явку 02 серпня 2017 року о 09-00 год. до Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для відбирання біологічних зразків. Аналогічний лист було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» за місцем роботи для вручення ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 184-185, 189-190, 191).

17 липня 2017 року ОСОБА_3 отримав зазначений лист особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 192), однак для відбирання біологічних зразків до експертного закладу не з'явився.

На виконання вимог ч. 2 ст. 146 ЦПК України, Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року застосовано примусовий привід на 09 год. 00 хв. 30 серпня 2017 року до Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_3 для відбирання біологічних зразків та проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Виконання ухвали про примусовий привід доручено Заводському відділенню поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП у Запорізькій області.

Відповідно до Рапорта дільничого ОП СП Заводського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП у Запорізькій області О.В. Хохлова вбачається, що ним 20 жовтня 2017 року був здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_1, з метою здійснення приводу у відношенні ОСОБА_3, в ході виходу було встановлено мобільний номер телефону ОСОБА_3, НОМЕР_1, по якому йому було повідомлено про примусовий привід у відношенні нього, та обов'язкової його явки до Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для відбирання біологічних зразків щодо встановлення батьківства відносно ОСОБА_19, однак відповідно до листа Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14 вересня 2017 року за № 19/108/1-15195, вбачається, що 30 серпня 2017 року о 09-00 год. ОСОБА_3 в експертну установу не з'явився (т. 2 а.с. 210).

27 жовтня 2017 року від Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на адресу апеляційного суду Запорізької області надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи та матеріали зазначеної справи були повернуті до суду. (а.с. т. 2 а.с. 213-215).

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У виконання вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з метою повного та всебічного розгляду справи та забезпечення справедливої процедури судом першої інстанції та апеляційним судом вичерпані передбачені ЦПК України заходи щодо проведення біологічної генетичної експертизи.

За таких обставин, суд першої інстанції, вірно застосувавши положення ст. 128 СК України, врахувавши роз'яснення п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, взявши до уваги ухилення відповідача ОСОБА_3 від проведення судової генетичної експертизи, в силу ст. 146 ЦПК України, з урахуванням інших наявних у справі та належно оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із доведеності факту батьківства відповідача щодо ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено батьківство, колегією суддів не приймаються до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами, не ґрунтуються на вимогах закону, що регулюють спірні правовідносини, та не спростовують мотивованих висновків суду першої інстанції.

Як підсумок рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні та не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 26.01. 2018 р.

Головуючий

Судді: