Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 571/1525/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.

при секретарі Савчук Н.Ф.,

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в звязку з невиконанням грошового зобовязання, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 16.01.2013 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, що складає грошову суму коштів у розмірі 45000 гривень та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 16 січня 2013 році між сторонами було укладено договір грошової позики, у відповідності до якого позивач надав відповідачу грошову позику в розмірі 45 000 гривень зі строком повернення до травня місяця 2013 року. Позика була надана для особистих потреб ОСОБА_3. Укладення договору позики підтверджується розпискою написаною власноруч відповідачем 16.01.2013 року, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК).

Укладений договір позики грошових коштів між заявником та боржником, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст. ст. 209, 639, 1047 ЦК України, оскільки між позивачем та відповідачем, за попередньою домовленістю був укладений договір позики у письмовій формі.

Як передбачено частиною 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний звернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що гуди передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Також, як передбачено частиною 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Проте відповідачем, у визначений строк зобовязання не було виконано, з огляду на що просить стягнути з нього 45 000 гривень заборгованості за договором позики.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просить визнати недійсність нікчемного правочину, а саме розписку від 16.01.2013 року.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилається на те, що посилання позивача на те, що нібито розписка може вважатися як договір грошового займу не відповідає дійсності. Адже відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Вказує, що виходячи із диспозиції вищеназваної статті укладання договору у письмовій формі, проте його немає в природі. Також ОСОБА_3 категорично заперечує про будь-який договір грошового займу. А щодо розписки, яку надав суду позивач то ОСОБА_3 пояснив у судовому засіданні про те, що під погрозою фізичної розправи збоку позивача ОСОБА_1 вимушений її був написати. ОСОБА_3 пояснив про те, що дійсно у нього перед позивачем в минулому були боргові зобов'язання, котрі він виконав в повному об'ємі. Однак ОСОБА_1, в момент отримання від ОСОБА_3 розписки пояснював, що ця сума боргу несплачена останнім, і нібито ОСОБА_3 сплатив йому лише відсотки за користування попередньою позикою, а тому має іще сплатити сорок п'ять тисяч гривень. Враховуючи обставини справи, дана розписка написана ОСОБА_5 від 16.01.2013 р. не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, так як в момент підписання договору розписки, грошові кошти не були передані відповідачу. Зазначені обставини свідчать про безгрошовість даної розписки. Адже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи вищевикладене, керуючись ст..203, 215, 216, 547, 640, 1047, 1051 ЦК України, просить визнати недійсність нікчемного правочину, а саме розписку від 16.01.2013 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги позову підтримали, з підстав зазначених в позовній заяві, просили позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити повністю, так як він безпідставний і недоведений. А письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому форма договору є дотриманою.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 не визнали, в його задоволенні просили відмовити повністю, вимоги зустрічного позову підтримали та просили його задовольнити.

Зі згоди позивача, у звязку з неявкою відповідача та представника відповідача в судове засідання, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в звязку з невиконанням грошового зобовязання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про позику грошей та фактична передача грошей від позикодавця до позичальника в сумі 45 000 гривень підтверджується поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_3, письмовим доказом розпискою ОСОБА_3., в яких терміном повернення позики зазначено травень 2013 року та яка знаходиться на руках ОСОБА_1

Посилання відповідача ОСОБА_3, що розписку він писав під психологічним тиском позивача спростовується висновком експерта №1.1-65/16 від 27.04.2016 року, відповідно до якого рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3, в оригіналі розписки від 16 січня 2013 року виконаний ОСОБА_3, ознак, які б свідчили, що особа в момент виконання рукописного тексту розписки від 16 січня 2013 року, перебувала в незвичайному нервово-психофізіологічному стані, що вказує на зниження загального рівня грамотності та ознак 2-ї групи, що виявляться в непропорційності параметрів крупних рухів, при написанні змісту розписки від 16 січня 2013 року не виявлено.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена сума 45 000 грн. в повному обсязі.

Відповідно до правил ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а в судовому засіданні встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, всупереч умовам якого у визначений строк гроші не повернуті.

Щодо вимог зустрічного позову, то вимоги про визнання правочину недійсним, а саме розписку від 16.01.2013 року, з підстав недотримання форми правочину, та те, що в момент підписання розписки грошові кошти не були передані відповідачу, не підганяють задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші течі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З огляду на вищевикладене, необхідно відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 16.01.2013 року.

З відповідача слід стягнути відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 280-289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (паспорт громадянина України СР 752621) до ОСОБА_3 (паспорт громадянина України СР 413032) про стягнення заборгованості за договором позики в звязку з невиконанням грошового зобовязання задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 45000 гривень 00 копійок боргу по договору позики від 16.01.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487 гривень 20 коп. судових витрат.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 16.01.2013 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безспосередньо до Апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строків для подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складений 16.01.2018 року.

Суддя :