АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 716/929/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частину боргового зобов'язання за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2017 року (головуючий у суді інстанції - суддя Стрілець Я. С.),

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частину боргового зобов'язання.

Зазначала, що з відповідачем з липня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 10 жовтня 2013 року за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області розірвано.

За час перебування у шлюбі ними придбана квартира АДРЕСА_1.

Право власності на квартиру оформлено на відповідача згідно договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року.

Відповідно до умов даного договору (п.5) за погодженням сторін продаж зазначеної квартири провадиться за 227250 грн, що еквівалентно сумі 38064, 63 євро, які сплачувалися наступним чином: 60 086 грн 92 коп. на день купівлі та 16 7163 грн 08 коп., що передавалися продавцю за рахунок отриманого відповідачем кредиту у ВАТ КБ «Надра» від 23 грудня 2005 року.

Для забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 23 грудня 2005 року. Згідно умов даного договору предметом іпотеки виступає квартира №5, що розташована за адресою м. Чернівці, вул. Б. Хмельницького, 40.

Позивачка зазначала, що для оплати кредитних зобов'язань відповідача, її мати ОСОБА_5, яка на той час проживала в Італії, 19 січня 2006 року надіслала кошти в розмірі 14000 євро на її ім'я та щомісячно передавала кошти для погашення кредиту в сумі 350 євро.

В подальшому відповідач для виплати заборгованості за попереднім кредитним договором уклав новий кредитний договір від 13 березня 2008 року №88-003/ФК, сума кредиту склала 225000 грн.

Для забезпечення виконання зобов'язання за новим кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 13 березня 2008 року, за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3. Для гарантії виконання зобов'язання позивачка виступила поручителем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2016 року зазначену квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділено кожному по 1/2 частки та припинено спільну сумісну власність на неї.

Позивачка стверджувала, що у спірному випадку поділу підлягає також борг, що виник за кредитним договором та борг перед ОСОБА_5, яка регулярно передавала їм кошти для сплати кредитних зобов'язань. На думку позивачки вони з відповідачем, перебуваючи у шлюбі, уклали договір позики з її матір'ю, оскільки отримали 19 січня 2006 року кошти в сумі 14000 євро та сплачуючи ними в подальшому суму кредитного боргу. Своїми діями вони підтвердили взяття на себе зобов'язань щодо повернення вказаної суми її матері. Дії відповідача щодо прийняття коштів в сумі 14000 євро свідчить про його згоду на отримання даних коштів та одночасно з цим взяття на себе зобов'язань щодо їх повернення.

Просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь сплачений борг в сумі 7 000 євро, що еквівалентно 204 400 грн.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судове засідання у суді апеляційної інстанції позивачка та її представник повторно не з'явилися. Клопотання представника ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи відхилено.

Представник відповідача ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнала.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2002 року по 10 жовтня 2013 року.

Під час шлюбу ними придбана квартира АДРЕСА_1. За п. 5 договору продаж квартири проведено за 227250 гривень, що еквівалентно сумі в 38064,63 євро в два етапи. Перший, це 60086 грн 92 коп., що еквівалентно сумі в 1064,63 євро на день купівлі, покупець сплачує продавцю за рахунок власних коштів до підписання цього договору; другий, це 167163 грн, що еквівалентно сумі в 28000 євро на день розрахунку, покупець передає у формі готівки продавцю за рахунок отриманого покупцем кредиту у ВАТ КБ «Надра».

13 березня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №88-003/ФК-08, сума кредиту склала 225 000 грн. Пунктом 3 договору передбачалось, що забезпечення виконання зобов'язання по даному кредитному договору здійснюється іпотекою щодо квартири в м. Чернівці, вул. Б.Хмельницького, 40/5.

Відповідно до запиту на грошовий переказ в євро (а.с. 45-47, 87) матір позивачки ОСОБА_5 19 січня 2016 року надіслала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 14000 євро. Вказані кошти згідно призначення є приватним переказом, деталі оплати: особистий рахунок оплати.

Позивачка вважає, що переказом указаної суми на ім'я позивачки стверджено укладення договору позики між сторонами у справі та ОСОБА_5, кошти за таким договором використано в інтересах сім'ї (позивачки та відповідача), а тому на відповідачеві лежить обов'язок повернення половини коштів, отриманих за таким договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2016 року спільною сумісною власністю сторін як подружжя визнано квартиру АДРЕСА_2 з виділенням у власність кожного по 1/2 частки квартири (а.с.147-148).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення факту укладення договору позики в інтересах сім'ї.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14.

Відповідно од ст. 60 ЦПК України у редакції 2004 року, яка була чинною на час ухвалення рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (на даний час - ст. 81 ЦПК).

Відповідач заперечував проти позову, факт укладання договору позики, в т.ч. отримання коштів у сумі 14 000 євро, їх використання на потреби сім'ї.

Натомість позивачка не надала розписки або іншого письмового документа, підписаного позичальником, з якого би вбачався як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення) так і дати її отримання й повернення.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що документом, який підтверджує факт укладення договору позики, є грошовий переказ коштів в сумі 14000 євро ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2

Однак, зазначений документ підтверджує тільки факт міжнародного грошового переказу в євро за допомогою системи SWIFT, він не містить жодних реквізитів передбачених законодавством для боргової розписки, а відтак не є документом, який свідчить про виникнення будь-яких боргових зобов'язань, строку, на який надавалися кошти, в т. ч. з участю відповідача.

Суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що твердження позивачки, що кошти в сумі 14000 євро отримані з метою позики були спрямовані на погашення кредитного договору є припущенням та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Заявник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - ч. 4 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України щодо наслідків недодержання сторонами простої письмової форми, що не має наслідком його недійсності.

Проте суд першої інстанції не робив висновку про недійсність можливого правочину за участю матері позивачки ОСОБА_5

Натомість суд правильно виходив з того, що факт укладення відповідного правочину в інтересах сім'ї позивачкою не доведено належними та допустимими доказами.

Не спростовуючи таких висновків суду першої інстанції, заявник безпідставно стверджує про неповне з'ясування обставин справи, висловлює припущення про можливе походження сум коштів, що були використання для придбання квартири.

В апеляційній скарзі йдеться про порушення судом першої інстанції норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України у редакції 2004 року, неврахування встановленої рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна тієї обставини, що для оплати кредитних зобов'язань відповідача ОСОБА_3 мати позивачки надіслала кошти у розмірі 14 000 євро.

Відповідно до указаної норми права обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зазначеному судовому рішенні судом дійсно встановлено, що для оплати кредитних зобов'язань ОСОБА_3 мати позивачки ОСОБА_5 надіслала кошти у розмірі 14 000 євро на ім'я позивачки.

Проте цим рішенням не встановлено у якості чого (позики чи безоплатної допомоги) були надіслано кошти, чи вони позивачкою були фактично використані для виплати заборгованості за кредитним договором.

Встановлено, що ОСОБА_5 як можливий позикодавець не зверталася з вимогами до відповідача ОСОБА_3 про повернення позики.

Твердження позивачки про те, що вона повернула матері позику у сумі 14 000 євро, в т. ч. з її власних коштів, не ґрунтується на наявних у справі доказах.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 23 січня 2018 року .

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. О. Одинак

І. Б. Перепелюк