АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 755/3782/17 Головуючий в 1 інстанції - Яровенко Н.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/556/2018 Доповідач - Желепа О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року в справі за позовом заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованого майна та повернення земельної ділянки, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про знесення самовільно збудованого майна та повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що прокуратурою міста Києва встановлено факт порушення права територіальної громади міста Києва на розпорядження та користування земельною ділянкою, на якій незаконно збудовано нерухоме майно. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 у справі № 755/3627/14-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення суду 26.03.2014 нежитлове приміщення магазину площею 352 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 У подальшому рішенням державного реєстратора від 05.05.2014 № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви вказаного об'єкта нерухомості, а саме: дані «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м». Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 № 22-ц/796/6252/2015 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено. На виконання вказаного рішення суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.04.2016 № 29363569 реєстрацію права власності на вищезазначене майно скасовано, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з цим, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 08.06.2016 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016, укладеного з ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. Дана реєстрація права власності нерухомого майна за ОСОБА_2 порушує право власності територіальної громади міста Києва на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Крім того, земельна ділянка, на якій незаконно збудовано вищезазначене майно підлягає звільненню шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_2 та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування відповідачем земельною ділянкою відсутні. Оскільки будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт є самочинно збудованим. За інформацією Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві станом на 23.06.2015 Департамент не видавав дозволу та не реєстрував інших документів дозвільного характеру, які б надавали би право на виконання підготовчих або будівельних робіт та не приймав вищезазначений об'єкт до експлуатації. Ураховуючи те, що на комунальній земельній ділянці по АДРЕСА_1, право на розпорядження якою є лише у Київської міської ради, незаконно збудовано будівлю магазину, Київська міська рада має право вимагати її знесення з метою поновлення свого порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2017 року в задоволенні позову заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки та знесення самочинно збудованого майна - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, заступник прокурора міста Києва Репецький С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилався на те, що рішення суду ухвалено з порушенням ст. ст. 116, 125, 212 Земельного кодексу України, ст. 376 Цивільного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст.ст. 57-60, 212, 213, 214 ЦПК України, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначив, що з урахуванням вимог ст. 212 Земельного кодексу України, приведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 у придатний для використання стан, включаючи знесення нерухомого майна повинно здійснюватися за рахунок ОСОБА_2, громадянина, який самовільно займає земельну ділянку. Суд не врахував, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.05.2016 укладений ОСОБА_3 після скасування державним реєстратором її права власності на об'єкт нерухомості, а тому в силу положень ст. ст. 215, 216 ЦК України такий договір є нікчемним та не породжує юридичних наслідків. Крім того, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.05.2016 року та реєстрація права власності на нежитлове приміщення в розумінні ст. 120 Земельного кодексу України не надають ОСОБА_2 права на користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор та представник Київської міської ради доводи скарги підтримали.

Представник ОСОБА_2 доводи скарги заперечував.

В судовому засіданні апеляційного суду 24.10.2017 року залучено ОСОБА_3, в якості третьої особи, яка до апеляційного суду не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, даним рішенням нежитлове приміщення магазину площею 352 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 У подальшому рішенням державного реєстратора від 05.05.2014 № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви вказаного об'єкта нерухомості, а саме: дані «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м» (а.с.17-21).

Рішенням судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дане рішення скасовано та постановлено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено (а.с.9-13).

На виконання вказаного рішення суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.04.2016 № 29363569 реєстрацію права власності на вищезазначене майно скасовано, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.16).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2016 року вбачається, що нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 08.06.2016 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016, укладеного з ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.

Судом також встановлено, що договір купівлі-продажу від 31.05.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. недійсним не визнавався. Реєстрація права власності на нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не скасована. Даний факт не оспорюється сторонами.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор пояснила, що договір купівлі-продажу є нікчемний, а тому прокуратура не вважає за необхідне його оспорювати в судовому порядку та скасовувати незаконну реєстрацію права власності.

Судом також встановлено, що будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт є самочинно збудованим. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014, на підставі якого проведено первинну реєстрацію на нерухоме майно, скасовано та не може породжувати будь-які права. Оскільки нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт за ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України є самочинно збудованим і підлягає знесенню.

Згідно з базою даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, не обліковується. Звернення ОСОБА_3 або інших осіб стосовно надання вищезазначеної земельної ділянки у власність (оренду) до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходили, що підтверджується листами Департаменту від 25.06.2015,18.08.2015, 12.12.2016 та 21.12.2016.

Таким чином, земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_2 та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач придбав приміщення , яке знаходиться на земельній ділянці , що позивач просить повернути за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу, який не оспорений та не визнаний недійсним , а також не вчиняв жодних дій щодо самочинного будівництва об'єкту, який позивач просить знести, суд встановив, що ОСОБА_2 права позивача не порушував, жодних неправомірних дій не вчиняв, а тому позов, в поданій прокурором редакції задоволений бути не може.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду, так як вони в повній мірі відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

Суд вірно виходив з положень процесуального закону, щодо розгляду справи на підставі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 , 15 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи районним судом , захисту підлягає лише порушене, невизнане, або оспорюване право.

Доводи прокурора про те, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення є нікчемним, а тому покупець за вказаним договором має знести приміщення за власний кошт, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що в такому разі, позов прокуратура повинна була подати до ОСОБА_3, яка оформила право власності на приміщення за скасованим в подальшому рішенням суду.

Крім того, договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є оспорюваним договором.

Посилання прокуратури на доведеність факту самочинного будівництва, не має правового значення для вирішення поданого позову, оскільки суд в своєму рішенні дійшов висновку про доведеність вказаного факту, про те з урахуванням того, які вимоги і до кого заявила прокуратура, відмовив в його задоволенні.

Так, як на стадії апеляційного розгляду зміна позовних вимог та залучення до розгляду справи нових відповідачів не передбачено ЦПК України, вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Посилання прокурора на ст. 212 ЗК України, як на підставу для зобов'язання ОСОБА_2 знести нежитлове приміщення магазину, колегія не приймає, з огляду на те, що за вказаною нормою земельні ділянки має звільнити особа. яка самовільно їх зайняла. Проте ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення, за відплатним, нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу, який не оспорений та не визнаний недійсним , його право власності на ці приміщення зареєстровано в установленому порядку та не скасовано, таким чином він не є особою, яка самовільно зайняла земельну ділянку позивача.

Як на підставу для задоволення позову, прокурор також посилався на ст. 376 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у справі № 6-180цс14.

Інші доводи апеляційної скарги, вищенаведених висновків не спростовують.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дав належну оцінку наданим доказам, розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія дійшла висновку, що підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України( в діючій редакції) для скасування судового рішення районного суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382- 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 січня 2018 року.

Головуючий Судді: