Постанова

Іменем України

12 січня 2018 року

м. Київ

справа № 2-7/10

провадження № 61-82 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І., ЛуспеникаД. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

Боржник (заявник) - ОСОБА_4,

Стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

Суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Овчиннікова Юлія Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області у складі судді Ференс-Піжук О. Р. від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі суддів: Овсієнка А. А., Киці С. І., Данилюк В. А. від 13 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов'язання вчинити дії у якій, з урахуванням уточнень, просив зобов'язати відділ державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області (далі - ВДВС Нововолинського МУЮ) встановити місце перебування автомобіля, забезпечити йому доступ до автомобіля при свідках за участю представника ВДВС Нововолинського МУЮ та зберігача ОСОБА_6, для встановлення наявності його особистих речей та грошових коштів в автомобілі і визначення технічного стану автомобіля та завданої шкоди. Дії ВДВС Нововолинського МУЮ визнати протиправними та незаконними, що призвело знищення автомобіля марки «MITSUBISHA PAJERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1, а можливо і втрати, переданого ВДВС Нововолинського МУЮ зберігачу ОСОБА_6, жителю АДРЕСА_1, за актом приймання - передавання від 24 грудня 2012 року.

Скарга мотивована тим, що державний виконавець 24 грудня 2012 року прийняв постанову про передачу арештованого майна, а саме автомобіля «MITSUBISHA PAJERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, яким забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором від 11 вересня 2006 року, на зберігання ОСОБА_6 разом з цінностями, належними власнику вказаного транспортного засобу, тобто ОСОБА_4 Пізніше, арешт автомобіля був скасований судом, проте автомобіль так і не повернувся у володіння власника.

Вказував, що протягом трьох років, ВДВС Нововолинського МУЮ не вчиняв виконавчих дій, передбачених статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час вчинення дій, і не вжив заходів до стягнення коштів на погашення заборгованості по кредиту, а також вилучивши заставне майно, яким є транспортний засіб, всупереч вимогам статті 57 цього Закону, не вживав заходів до його оцінки з метою подальшої реалізації.

Вважав, що ВДВС Нововолинського МУЮ, здійснивши передачу заставного майна зберігачу ОСОБА_6, надали останньому можливість тривалий час користуватися автомобілем у особистих цілях, що призвело до його знищення.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 21 червня 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії державних виконавців ВДВС Нововолинського МУЮ щодо передачі арештованого автомобіля на зберігання представнику стягувача та надіслання виконавчого листа за новим місцезнаходженням даного транспортного засобу ґрунтуються на нормах Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час вчинення дій,та оскільки місцезнаходження арештованого автомобіля документально підтверджене актом державного виконавця, то відсутні будь-які правові та фактичні підстави для повторного визначення його місцезнаходження та передачі на зберігання боржнику, а не стягувачу.

Також суд посилався на недоведеність боржником ОСОБА_4 тверджень про знищення або пошкодження в ході виконавчих дій арештованого транспортного засобу, оскільки, висловивши таке припущення, боржник не надав суду з цього приводу належних та допустимих доказів.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено та ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку наданим учасниками справи доказам та обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність заявлених у скарзі ОСОБА_4 вимог.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на ту обставину, що постанова державного виконавця про накладення арешту на автомобіль була скасована апеляційним судом Волинської області. Зберігач автомобіля - ОСОБА_6 незаконно передав його на зберігання іншій особі, а саме представнику нового стягувача - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» ОСОБА_7, оскільки така передача може відбуватися тільки за постановою або актом державного виконавця. Посилається на шахрайські дії зберігача ОСОБА_6

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 11Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 просив визнати дії державного виконавця незаконними, що призвели до знищення чи втрати майна та, при цьому, не надав доказів на підтвердження даної обставини, яка не відповідає наявним у матеріалах справи доказам, правильно прийшли до висновку про відмову у задоволенні скарги в частині визнання дій ВДВС Нововолинського МУЮ протиправними та незаконними.

Судами першої та апеляційної інстанції також правильно встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що постановою від 08 лютого 2015 року головного державного виконавця відділу державної виконавчої службиЗалізничного району Львівського міського управління юстиції (далі - ВДВС Залізничного району Львівського МУЮ), відкрито провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-7-10 від 11 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 152 071 грн. 93 коп. на користьТОВ ФК «Довіра і Гарантія».

Актом ВДВС Залізничного району Львівського МУЮ від 10 березня 2016 року, за участю представника стягувача ТзОВ ФК «Довіра і Гарантія» - ОСОБА_7, перевірено місце зберігання заставного арештованого майна за адресою АДРЕСА_2.

Таким чином, установивши, що місцезнаходження автомобіля «MITSUBISHA PAJERO SPORT» відомо та виконавче провадження здійснюється іншим органом державної виконавчої служби - ВДВС Залізничного району Львівського МУЮ, суди прийшли до правильного висновку про необґрунтованість вимоги заявника про зобов'язання ВДВС Нововолинського МУЮ встановити місце перебування автомобіля.

Доводи касаційної скарги з посиланням на незаконні, шахрайські дії ОСОБА_6 очевидно не відносяться до предмету спору, є необґрунтованими та не входять до компетенції цивільного суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д.Д. Луспеник

Ю.В. Черняк