Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 278/2493/15-ц

провадження № 61-263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області в складі судді Грубіяна Є. О. від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й. від 14 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

14 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 24 705 грн та судовий збір у розмірі 247 грн 50 коп. 30 липня 2013 року судом видано виконавчий лист, який було пред'явлено до виконавчої служби та відкрито виконавче провадження. Проте до цього часу судове рішення не виконано. Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області

від 10 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних та інфляційні втрати, тому позивач вважав, що період нарахування слід обчислювати з 11 вересня 2014 року до дня звернення до суду із позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з

ОСОБА_3 на його користь три проценти річних за період з 11 вересня

2014 року по 06 серпня 2015 року у розмірі 671 грн 30 коп., інфляційні втрати за період з вересня 2014 року по червень 2015 року у розмірі

13 389 грн 75 коп., а всього 14 061 грн 05 коп.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області

від 05 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 14 061 грн 05 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не виконував рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення грошових коштів на користь позивача, а тому останній має право на стягнення процентів від простроченої суми та інфляційних втрат.

02 серпня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги, що його вина у невиконанні судового рішення відсутня, оскільки єдиним джерелом його доходу є пенсія, а державним виконавцем був накладений арешт на його майно, що виключило можливість його реалізації з метою погашення заборгованості.

18 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат призначено до судового розгляду.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 750 грн та судовий збір у розмірі 247 грн. Рішення набрало законної сили 30 липня 2013 року.

07 листопада 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції Житомирської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Житомирського районного суду Житомирської області щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 24 997 грн 50 коп.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції Житомирської області від 14 січня 2014 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми звернення стягнення.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції Житомирської області

від 24 травня 2016 року виконавче провадження закінчено, у зв'язку з погашенням боржником заборгованості у повному обсязі згідно квитанції від 06 травня 2016 року, припинено чинність арешту майна боржника.

За змістом статей 525, 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені в їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідальність за прострочення боржником виконання грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України наступає при невиконанні грошового зобов'язання, наявність якого підтверджена рішенням суду про стягнення коштів. Оскільки ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов'язання, виконавши його лише 06 травня 2016 року, тому позивач має право вимагати стягнення інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по червень 2015 року та три проценти річних з 11 вересня

2014 року по 06 серпня 2015 року.

Доводи касаційної скарги про відсутність вини відповідача у невиконанні судового рішення в примусовому порядку є необґрунтованими, оскільки примусове виконання судового рішення не припиняє зобов'язання боржника щодо належного його виконання на користь кредитора.

Наслідком прострочення боржником грошового зобов'язання є нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, які не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області

від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк