АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/629/18 Головуючий 1 інст. - Сітало А.К.
Справа № 644/9712/16 Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: договірні
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Кружиліної О.А.,

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Шоста Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 27/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1, укладений між нею, ОСОБА_5, та ОСОБА_6, 21 липня 2015 року та посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленковим В.С. за реєстровим номером 6-744.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі договору дарування від 10 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за реєстровим № 409, на праві приватної власності належало 27/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1.

02.07.2015 року у вечері на неї було скоєно напад, зловмисник забрав ключ від її кімнати № АДРЕСА_4. У зв'язку з чим 03 липня 2015 року вона звернулася до Московського РВ МУ ГУМВС України в Харківській області з відповідною заявою. Через декілька днів після крадіжки невідомі проникли до її кімнати та викрали документи на спірну квартиру. За даним фактом розпочате кримінальне провадження № 0003315 від 14 липня 2015 року. По скоєним злочинам про підозру нікому не повідомлено.

Крім того, фактично після набуття нею права власності на частину даної комунальної квартири, їй та її донці ОСОБА_9 неодноразово телефонували невідомі особи та погрожували катуванням та вбивством у разі її відмови позбутися права власності на спірну квартиру.

У зв'язку з вищевказаними подіями вона вирішила як найскоріше продати спірну квартиру. Але особисто займатися оформленням угоди боялася, тому за допомогою у продажі квартири звернулася до агентства по нерухомості «Слава», де і познайомилася з відповідачем ОСОБА_6, який представився працівником агентства.

07 липня 2015 року вона мала бесіду з відповідачем, та він пообіцяв, що швидко та безпечно для неї продасть її частку у комунальній квартирі АДРЕСА_1. Для цього вони домовилися 21 липня 2015 року разом піти до нотаріуса та укласти угоду про оплату праці відповідача в розмірі до 1000 доларів США та «генеральну» довіреність відносно квартири на ім'я відповідача.

21 липня 2015 року вона з відповідачем прийшли до державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленкова B.C. у якого документи для підпису були вже готові та вона підписала їх, не дивлячись.

Проте ОСОБА_6 протягом тривалого часу жодним чином не виконував їх домовленості, лише обіцяв продати квартиру та дати їй половину її вартості. Але згодом відмовився від своїх обіцянок, повідомив, що квартиру продавати не збирається, вона належить йому, та він до неї вже звик.

Таким чином зазначала, що вона подарувала належне їй житло незнайомому чоловіку, але в дійсності вона мала намір здійснити угоду на отримання від відповідача допомоги по продажу квартири.

На думку позивача укладення договору дарування квартири не було, оскільки з її боку наміри не були вільним та не відповідали її внутрішній волі, так як вона бажала її продати за допомогою відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року позов ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини квартири задоволено. Визнано недійсним договір дарування 27/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 21 липня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленковим В.С. за реєстровим номером 6-744 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вказаним рішенням суду зачіпаються його права як нового власника спірної квартири, отже суд повинен був його залучити в якості відповідача, а не третьої особи.

Крім того зазначає,що рішення суду ґрунтується лише на доводах та поясненнях позивача без жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України матеріали справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд дійшов висновку про те, що відсутній факт волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача частини квартири. Позивач погоджувалася лише на укладення договору, за наявності якого відповідач на оплатній основі міг самостійно виконувати дії, необхідні для продажу належної їй частини комунальної квартири. Тобто ОСОБА_5 помилялася щодо обставин укладання оспорюваного договору, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 229 ЦК України такий договір є недійсним.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, належним чином не обґрунтовані, не відповідають матеріалам справи та вимогам ст. 263, 265 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 10 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за реєстровим № 409, на праві приватної власності належало 27/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1.

21.07.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування 27/100 квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої харківського державної нотаріального контори Теленковим В.С. за реєстровим номером №6-744.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, а саме у п.1 дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, розуміючи українську мову, попередньо ознайомлена нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), передала безоплатно, а обдаровуваний прийняв у власність 27/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3 цього договору дар цей сторони оцінюють в сумі 63584 гривень.

Згідно пункту 5 договору дарувальник свідчить, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, і гарантує, що житло, яке є предметом цього договору, на момент його укладання нікому не продане, не подароване, як внесок до статутного фонду не передане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі та під забороною не перебуває.

У пункті 6 договору зазначено, що дарувальник та обдарований стверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Згідно пункту 8 договору дарувальнику роз'яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Вказаний договір підписаний сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.ст. 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справах за № 6-93цс16, та № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року.

ОСОБА_5 на порушення вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про те, що при вчиненні нею оспорюваного договору дарування частини квартири вона неправильно сприймала предмет або інші істотні умови правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності яких за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Посилання в позовній заяві на той факт, що їй погрожували, вимагали продати спірну квартиру, пограбували, забравши всі документи на квартиру, а також що через ці обставини вона не розуміла суті укладеного договору, не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В п. 23 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З пояснень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що ОСОБА_5 дійсно зверталася до агентства нерухомості «Слава», однак жодних доказів на підтвердження тиску з боку співробітників, введення її в оману шляхом підписання генеральної довіреності на продаж спірної квартири замість оспорюваного договору дарування, суду надано не було.

За таких обставин та відповідно до вказаних норм матеріального права суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 на момент підписання договору дарування не мала на це вільного волевиявлення та не розуміла суті договору. В матеріалах справи відсутні належні докази на спростування відсутності у неї вільного волевиявлення при укладенні спірного договору або тяжких обставин.

У зв'язку із зазначеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалено без врахування всіх обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 388, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: