ПОСТАНОВА

іменем України

15 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/7247/16-ц

провадження № 22-ц/781/666/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Чельник О.І.

суддів: Голованя А.М., Письменного О.А.

секретаря: Бодопрост М.М.

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 січня 2018 року у складі судді Бершадської О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько, ОСОБА_6 В порядку, встановленому п.2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (редакція 1963 року) вона прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви. Окрім неї спадкоємцями першої черги за законом були його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_2 , які прийняли спадщину в порядку п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР ( редакція 1963 року) шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, оскільки вони проживали та були зареєстровані за адресою знаходження спадкового майна. Спадкова маса, яка залишилася після смерті ОСОБА_6, складається з 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яке належало йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Так, 17 листопада 1963 року ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_7, дівоче прізвище якої «ОСОБА_7». В період перебування в шлюбі ними було придбано зазначений житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, №1-542 та свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий №1588/6, однак право власності було оформлено на ОСОБА_7, в той же час, у правовстановлюючих документах було зазначено дівоче прізвище власника »ОСОБА_7», яка вірогідно після укладання їх шлюбу не змінила паспорт. Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_9, у зв'язку з чим її прізвище змінилося на ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 померла. Належним чином оформити свої спадкові права позивач не має можливості, оскільки право власності на будинок зареєстровано на ім'я ОСОБА_7, тому нотаріусу не може бути надано правовстановлюючий документ на будинок, виданий на ім'я спадкодавця. Після уточнення позовних вимог просила суд встановити факт належності ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий №1588/6 на 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий №1-542 на 1/5 частину вказаного житлового будинку №42, а також визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 січня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий №1588/6, на 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий №1-542, на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1, які були видані на ім'я ОСОБА_7.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що нею було доведено факт, що протягом шести місяців після смерті ОСОБА_6 вона прийняла спадщину, оскільки фактично вступила у володіння та користування спадковим майном. Зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що 4/5 частини будинку АДРЕСА_1, не були спільною сумісною власністю батьків. Вказала, що, дійсно, 4/5 частини вказаного будинку були придбані матір'ю до шлюбу, але після укладання шлюбу з її батьком, старий будинок було демонтовано та на його місці побудовано новий, на який і було видано свідоцтво про право власності від 16 червня 1980 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач не надала жодного доказу про те, що вона вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті батька. Позивач проживала у с. Аджамка Кіровоградського району разом зі своєю сім'єю, про що свідчать письмові докази по справі. Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок взагалі не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний матір'ю сторін ОСОБА_7 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_6, тому будинок і було зареєстровано на її дівоче прізвище - ОСОБА_7.

В судовому засіданні ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим. Повністю підтримали доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт прийняття спадщини після смерті батька, у встановлений законом строк.

Проте, колегія суддів вважає, що з таким висновком суду погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в його оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 29 січня 1983 рокуОСОБА_4 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис №148. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_4 (т.1 а.с.13).

Як убачається зі свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 06 вересня 2016 року, виданого повторно Кіровоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області батьками позивача є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.1 а.с.12).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.01.1962, реєстровий №2-76, ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_21.3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.168-170).

Батьки позивача та відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 17 листопада 1963 року (т.1 а.с.8).

Під час шлюбу 16 червня 1980 року Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Кіровської районної ради депутатів на підставі рішення Кіровського райвиконкому від 06.02.1979 №147 ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на будівлю, а саме 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 взамін договору купівлі-продажу від 08.01.1962 (т.1 а.с.9, 119 зв.). Як убачається із вказаного свідоцтва частка у домоволодінні була збільшена з 3/5 до 4/5.

У подальшому під час шлюбу, 06 березня 1984 року, ОСОБА_7 придбала 1/5 частину будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-542. У графі підпис покупця значиться прізвище ОСОБА_6. Це домоволодіння складається з двох жилих будинків жилою площею 30,4 кв. м, розташованих на земельній ділянці площею 613,4 кв. м (т.1 а.с.10, 118-119).

Відповідно до архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 06.09.2016 року за адресою АДРЕСА_1 станом до 01.01.2013 року за ОСОБА_7 зареєстровано 4/5 частини на підставі свідоцтва про право власності від 06.06.1980, виданого Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Кіровської районної ради депутатів, та 1/5 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-542. (т.1 а.с.84).

Як свідчить технічний паспорт на домоволодіння АДРЕСА_1, виготовлений ОКП «Кіровоградське ООБТІ» на замовлення позивача 12.09.2016, зазначене домоволодіння складається із двох житлових будинків, а саме житловий будинок Ббб1 та Мм.

За договором купівлі-продажу від 08.01.1962 до покупця ОСОБА_7 перейшла кімната площею 7,39 кв. м, кімната площею 7,14 кв. м, кухня площею 12,0 кв. м, комора площею 3,78 кв. м, сіни площею 5,67 кв. м, сарай літ. «Б» (т.1 а.с.169).

Відповідно до експлікації приміщень до плану домоволодіння літ. «Ббб1», «Мм» будинок «Ббб1» складається із сіней площею 4,0 кв. м, сіней площею 6,8 кв. м, кімнати площею 12,7 кв. м. кухні площею 9,2 кв. м, кімнати площею 10,0 кв. м, всього по будинку 43,4 кв. м. Будинок «Мм» складається із коридору площею 3,44 кв. м, кухні площею 7,9 кв. м, ванної кімнати площею 4,5 кв. м, кімнати площею 11,5 кв. м., кімнати площею 6,5 кв. м, коридору площею 2, 65 кв. м, всього по будинку 36,49 кв. м. Всього по домоволодінню 79,89 кв. м (т.1 а.с.17).

За даними ОКП «Кіровоградське ООБТІ» з характеристики будинку, господарських будівель та споруд убачається, що житловий будинок літ. «Б», прибудови літ. «б», прибудови літ. «б1» побудовано у 1972 році. Житловий будинок літ. «М» побудовано у 1980 році. Погріб побудовано у 1968 році, сарай - у 1967 році, гараж - у 1989 році. У 2016 році, тобто після смерті ОСОБА_6 значиться побудованими лише дві споруди - прибудова літ. «м» та сарай (т.1 а.с.18 зв.).

Таким чином, колегія суддів вважає, що твердження відповідача, якими мотивовано рішення суду першої інстанції про те, що будинок не належав батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, є помилковими та спростовуються письмовими доказами по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 від 11 грудня 2013 року (т.1 а.с.6).

Після смерті чоловіка, 23 липня 2005 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.100).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 19 серпня 2016 року серії НОМЕР_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 померла, про що складено відповідний актовий запис за № 2148 (т.1 а.с.7).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яка зокрема складається з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1.

25 червня 2013 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №687, за змістом якого за життя на випадок своєї смерті вона зробила розпорядження, а саме: всі свої права та обов'язки, які їй належали на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов'язки які можуть належати їй у майбутньому, а також все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_4 (т.1 а.с.107).

05 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_7 (т.1 а.с.105).

Проте, державним нотаріусом 19 грудня 2016 року за вих. №2374/02-14-433/2016 позивачу було повідомлено, що 06 квітня 2015 року ОСОБА_7 був складений інший заповіт на все майно на іншу особу, яким змінено порядок спадкування за законом (т.1 а.с.114).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 06.04.2015 склала інший заповіт, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №2 Шполянською А.О., зареєстрований в реєстрі за №5-263, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачу - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.97).

Даний заповіт був предметом оскарження ОСОБА_4 в судовому порядку та рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Також судом встановлено, що 09 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.66).

Постановою №1662/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії 16 вересня 2016 року державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1, ОСОБА_4, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4. Відмова мотивована тим, що з поданих позивачем документів вбачається, що право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, зареєстроване Кіровоградським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_7, 4/5 частини на підставі свідоцтва про право власності виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Кіровоградської райради 16.06.1980 року, та 1/5 частина на підставі договору купівлі- продажу від 06.03.1984 року за реєстраційним номером 1-542 посвідченого Третьою кіровоградською державною нотаріальною конторою. Житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, шлюб між якими зареєстрований 17 листопада 1963 року Кіровоградським міським ЗАГС. Згідно даних довідки №342, виданої Квартальним комітетом №14 Фортечного району міста Кропивницький у буд. АДРЕСА_1, зареєстрований його дружина, син та дочка. Реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказаний житловий будинок за ОСОБА_6 відсутня. Таким чином, відсутність правовстановлюючого документа на частку у спільному сумісному майні подружжя, зареєстрованого в БТІ за ОСОБА_6 позбавляє нотаріальну контору можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті на частку житлового будинку АДРЕСА_1, у зв'язку із чим не можливо сформувати склад спадкового майна (т.1 а.с.85).

Дослідивши письмові докази по справі колегія суддів приходить до висновку, що на момент смерті ОСОБА_6 йому належала на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частина спірного домоволодіння. Заповіту ОСОБА_6 не залишив. Після його смерті спадкоємцями за законом були його дружина - ОСОБА_16, син - ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_4

Як свідчить довідка від 05 вересня 2016 року №342, видана головою квартального комітету №14 на ім'я ОСОБА_4, підпис якого посвідчено загальним відділом Виконкому Кіровської районної ради м. Кіровограда 13.09.2016, на час смерті батька - ОСОБА_6 позивач була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.19).

Відповідно до довідки від 14 вересня 2016 року №367 до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані його дружина - ОСОБА_7, дочка - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_2 (т.1 а.с.20).

Встановлено, що фактично спадщина після смерті ОСОБА_6 була прийнята його дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_2, про що сторони у судовому засіданні не заперечували.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даний спір регулюється нормами Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі по тексту - ЦК УРСР) в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР визначено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно зі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, за положеннями статті 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

Таким чином, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили б про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив про те, що посилання ОСОБА_4 на прийняття спадщини шляхом подачі заяви про прийняття спадщини є безпідставними, оскільки після смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_4 у визначний законом строк вона такої заяви до державної нотаріальної контори не подавала, а звернулася лише 09 вересня 2016 року.

Дійсно, хоча позивачем і було помилково зазначено про те, що вона прийняла спадщину в порядку п.2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) шляхом подачі заяви, проте, судом першої інстанції, а також в процесі судового засідання в суді апеляційної інстанції було з'ясовано, що позивач подала вказану заяву лише в 2016 році, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено з підстав пропуску строку. Проте, ОСОБА_4 після смерті батька фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, оскільки була не тільки зареєстрована за адресою разом зі спадкодавцем, але і періодично проживала разом з ним, зокрема на момент смерті, після смерті ОСОБА_6 забрала належних йому коней.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував факт заволодіння позивачем майном спадкодавця, проте заперечив щодо того, що вони добровільно віддали цю частину спадкового майна, а саме коней. та вказував на те, що позивач забрала їх самовільно.

Як зазначалося вище на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 була зареєстрована у спірному будинку. Та обставина, що ОСОБА_4 періодично проживала у вказаному будинку, зокрема, на час смерті свого батька та його поховання, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, допитаних в суді першої інстанції 13 листопада 2017 року (т.1 а.с.194-197).

Нормами п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, вказаною статтею законодавець визначив два шляхи прийняття спадщини.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 періодично проживала, а також безпосередньо після смерті батька розпорядилася майном, що належало спадкодавцю, а саме забрала належних йому коней, що є доведеним та не заперечується сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, були його дружина - ОСОБА_7, син - ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_4, відтак мають право на 1/2 частину спадкового майна, що складає по 1/6 частині кожному.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, слід задовольнити.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частину спадкового майна не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування в цій частині судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 січня 2018 року скасувати в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складено 21 травня 2018 року.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: А.М. Головань

О.А. Письменний