АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 718/1771/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах

головуючого Одинака О. О.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.

секретар Конецька Д.Г.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мінів О.І.

встановила:

В серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 11 057 гривень 23 копійки.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 5 березня 2007 року сторони уклали кредитний договір. Відповідно до його умов відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 5 березня 2007 року (а.с.7).

З розрахунку заборгованості за договором від 22 травня 2008 року вбачається, що станом на 30 червня 2017 рокубанком нараховано відповідачу заборгованість в сумі 11 057 гривень 23 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2 332 гривні 51 копійка, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5591 гривні 99 копійок, заборгованості за пенею та комісією в сумі 2130 гривень, штрафу в сумі 1002 гривень 73 копійки (а.с.3-6).

З матеріалів справи вбачається, що банк надав відповідачці кредитну картку НОМЕР_1 з терміном дії до березня 2010 року (а.с.79-80).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач останній раз отримувала кредитні кошти 13 лютого 2009 року в сумі 100 гривень (а.с.76).

Враховуючи наведені вище обставини слід дійти висновку про те, що строк дії кредитного договору закінчився 30 березня 2010 року.

Після закінчення строку дії кредитного договору у банку виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Однак до суду з позовом банк звернувся тільки 2 серпня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таку правову позиці Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 9 листопада 2016 року у цивільній справі № 6-1457цс16.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачка останній раз поповнювала свій карткових рахунок 6 липня 2011 року на суму 400 гривень. Вказана заборгованість була зарахована банком на погашення комісії в сумі 120 гривень та процентів за кредитним договором в сумі 280 гривень (а.с.4).

Вказаний платіж не свідчить про визнання боргу за тілом кредиту, а лише визнання боргу по комісії та відсоткам за користування кредитом.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що договором було передбачено повернення боргу сплатою періодичних платежів.

Так, Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-103цс14 виклав правову позицію про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах.

Як вже зазначалось вище строк дії кредитного договору закінчився 30 березня 2010 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не пролонгували договір , оскільки відповідач не виконав умови договору, а сторони не переукладали договір на тих самих умовах.

Після закінчення строку дії договору його умови про сплату чергових платежів перестали діяти і банк отримав право вимагати від відповідача сплати всієї суми боргу.

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі не врахував правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 щодо право банку на проценти в межах строку позовної давності.

Банком неправильно витлумачено зміст цієї правової позиції.

Верховний Суд України в указаній постанові справі навів зміст частини першої статті 1048, статті 599 ЦК України та зазначив, що у випадках якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Проте вказаний висновок стосується випадку коли проценти та пеня нараховуються на тіло кредиту, можливість стягнення якого не втрачена.

У справі, що розглядається банком пропущено позовну давність щодо вимоги про стягнення тіла кредиту.

Свою правову позицію про сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за кредитним договором , яка викладена в постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс 15 Верховний Суд України деталізував та уточнив в постанові від 4 жовтня 2017 року у справі № 6-2751 цс 16.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней