Провадження № 2/522/983/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста Одеси звернувся Департамент комунальної власності Одеської міської ради з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи Одеської міської ради, в якому просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу № б/н нежитлового приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, від 22.08.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 22.08.2007 р. та зареєстрований в реєстрі за № 3-3911;

- витребувати від ОСОБА_3 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, та передати у власність зазначене приміщення територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, та передати зазначене приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Вказана цивільна справа перебувала у провадженні судді Приморського районного суду міста Одеси Івченко В.Б. та ухвалою від 18 червня 2013 року за зазначеною цивільною справою було зупинено провадження до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності.

У звязку із закінченням терміну повноважень судді Івченко В.Б. вищевказану справу було передано до автоматизованого розподілу та 12 лютого 2016 року вказану цивільну справу було повторно розподілено в провадження судді Бойчука А.Ю., у звязку з чим ухвалою від 15 лютого 2016 року було відкрито провадження.

У подальшому ухвалою від 11 березня 2016 року провадження по вказаній цивільній справі було відновлено та призначено до розгляду.

В ході судового розгляду справи представником відповідача було заявлене клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, за результатами розгляду якого ухвалою від 01 листопада 2016 року судом було призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: - Чи можливий і в яких випадках поділ домоволодіння за адресою: вул. Манежна, буд. 34, кв. Яка ретроспективна вартість підвального приміщення, площею 136 кв. м., по вул. Пастера, 18, в м. Одесі? - Чи були проведені у вказаному приміщенні невідємні поліпшення та чи можуть вони бути виділені від вказаного приміщення без завдання йому шкоди? Яка вартість невідємних поліпшень?- Чи може бути витребуване спірне приміщення у первісному стані? - Яка ринкова вартість поліпшень підвального приміщення, загальною площею 136,0 кв. м., по вул.. Пастера, 18?; - Яка ринкова вартість підвального приміщення, загальною площею, 136,0 кв. м. по вул. Пастера, 18?

Провадження по справі на час проведення експертизи було зупинено.

14 листопада 2018року на адресу суду з експертної установи була повернута вказана цивільна справа та ухвалою від 15.11.2018 року провадження по справі було поновлено та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради свої позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивача посилається на те, що нежитлове приміщення підвалу, площею 137 квадратних метрів, розташоване за адресою: місто Одеса, вул. Пастера, 18, незаконно вибуло з власності територіальної громади міста Одеси, поза волею власника.

На підтвердження заявлених вимог, позивач посилається на те, що право комунальної власності територіальної громади на весь житловий та нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображено у постанові КМУ від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», також рішенні сесії Одеської обласної ради народних депутатів, від 25.11.1991 року, № 266-ХХІ.

Позивач просить витребувати зазначене нежитлове приміщення підвалу, посилаючись на рішення Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2016 року, яким було скасоване рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23.12.2014 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на підвальне приміщення відмолено в повному обсязі.

Представник відповідача, ОСОБА_1, у судовому засіданні заперечував щодо задоволення первинних позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у запереченнях.

При цьому в судовому засіданні пояснив, що спірне приміщення було реконструйоване в законній спосіб, яке не може бути витребуване у первісному технічному стані, посилаючись на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15.05.2008 року та висновок експерта №5355 від 05.10.2018 року судової будівельно-технічної експертизи.

Стосовно рішення Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2016 р., яким було скасовано Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2014 р., зазначив що скасовуючи рішення суду першої інстанції у цивільній справі № 2-3446/11 Апеляційний суд одеської області виходив з того, що власниками спірного приміщення визначені також ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які не були залучені до участі у справі, а не з того, що Територіальна громада міста Одеси нібито є власником даного приміщення.

За таких обставин, вважає позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, про судові засідання були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток на останні відомі суду адреси їх проживання. У судове засідання не з'являлись, відзиву на позовну заяву та/або клопотань не подавали.

Представник третьої особи Одеської міської ради до судового засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінюючи надані сторонами докази в їхній сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підлягають відхиленню, з наступних підстав.

Право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2007 року по справі № 2-4635/2007 за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради «про визнання права власності», визнано право власності на спірне підвальне приміщення, загальною площею 136 кв. м., за адресою м. Одеса, вул. Пастера, 18.

22.08.2007 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення.

30.11.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив нежиле приміщення №111, загальною площею 136 кв.м, що розташоване за адресою вул. Пастера, 18, у місті Одесі.

Вищевказане заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10.05.2007 року було скасовано та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

У подальшому в результаті оскарження ухвали справу було направлено для продовження розгляду по суті та прийнято рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23.12.2014 р. по справі № 2-3446/11, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, визнано за ним право власності на підвальне приміщення № 111 по вул. Пастера, 18, в м. Одеса, загальною площею 136, 0 м2.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.02.2016 р. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2014 р. було скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Згідно свідоцтва про право власності від 14.02.2006 р., виданого на підставі Рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 370 від 05.07.2004 р., нежиле приміщення підвалу, загальною площею 137 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, є обєктом комунальної власності територіальної громади міста Одеси.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.388 ЦК України « в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом». Тобто, добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до ст.215 та ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Верховний Суд України у постанові, винесеній по справі за №6-14 цс13 від 16.04.2014 року зазначив « майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №59925145 від 26.05.2016 року вбачається, що зареєстрованим власником підвального приміщення № 111, загальною площею 136 м2, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, буд. 18, є ОСОБА_3, який набув право власності на нього відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 11154.

З огляду на наявне в позивача право власності на підвальне приміщення, загальною площею 137 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, останній вимагає витребувати вказане майно з незаконного володіння відповідача, ОСОБА_5, та усунути перешкоди у користуванні ним.

Проте, в процесі розгляду справи було складено висновок експерта №5355 від 05.10.2018 року судової будівельно-технічної експертизи, яка була призначена в ході судового розгляду справи та проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2016 року.

Так, згідно висновку експерта №5355 від 05.10.2018 р. за результатом вирішення поставлених питань встановлено, що з урахуванням обємно-планувальних та конструктивних рішень станом на 09.2007 р., 07.05.2009р. та 27.10.2017 р., у відповідністю з ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», а також роз'яснень Мінрегіонбуду (лист №7/17-12928 від 08.08.2012 року, фактично виконані будівельні роботи у нежилому підвальному приміщенні, є саме невід'ємними поліпшеннями, які не можуть вони бути відділені від вказаного приміщенні без завдання йому шкоди. Нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 130,4 кв. м., що розташоване за адресою: вул. Пастера, 18, м. Одесі, не може бути витребуване у первісному технічному стані.

Вартість фактично здійснених поліпшень підвального приміщення, загальною площею 136,0 кв. м, по вул. Пастера, 18, визначена договорами підряду №1/2007 та №2/2007 від 26.12.2007 р., та встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси в справі № 2-5250/08 від 15.05.2008 року становить 500000,0 грн.

Отже, висновком експерта встановлено факт здійснення поліпшень підвального приміщення, по вул. Пастера, 18, та зафіксована їх вартість.

Вказані обставини вказують на те, що спірний обєкт нерухомості в результаті здійснених поліпшень є реконструйованим підвальним приміщенням, загальною площею 136 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, яке не може бути витребувано у первісному стані (до здійснення відповідних поілпшень).

В той час як вимоги позивача фактично зводяться до витребування у Відповідача, ОСОБА_5, підвального приміщення у стані, в якому воно перебуває на сьогоднішній день, тобто з урахуванням реконструкції та здійснених в ньому відповідних невідємних поліпшень.

Згідно пункту 4 статті 390 Цивільного кодексу України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

З огляду на наведене та з урахуванням досліджень та висновків експерта ОНДІСЕ, викладених у Висновку № 5355 від 05.10.2018 року, суд доходить висновку про відсутність можливості витребування на сьогоднішній день підвального приміщення, загальною площею 136,0 кв. м, по вул. Пастера, 18, у первісному технічному стані, оскільки здійснені у ньому поліпшення є невідємними, а приміщення відповідно перетвореним.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України стверджено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно пункту 2 цієї статті положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Пунктом 3 цієї статті визначено перелік вимог, до яких також застосовуються положення цієї глави:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Крім того, відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Проте, судом встановлено, що на сьогоднішній день можливість витребування та ефективного використання, належного Територіальній громаді міста Одеси, нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера,18, відсутня.

Разом з тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту свого права шляхом заявлення вимоги про відшкодування вартості вищевказаного нерухомого майна без урахування вартості невідємних поліпшень.

Отже, суд зазначає, що Позивач не позбавлений можливості захистити своє право шляхом заявлення вимоги про відшкодування вартості вищевказаного нерухомого майна без урахування вартості невідємних поліпшень.

Об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК.

Зокрема, відповідно до пункту 2 статті 1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. (ОСОБА_6 деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України).

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що при відсутності можливості витребування та ефективного використання безпідставно набутого майна, потерпілий має право на відшкодування вартості вказаного майна.

Проте, відповідної вимоги щодо відшкодування вартості підвального приміщення по вул. Пастера, 18, в м. Одеса, без урахування вартості невідємних поліпшень, Позивачем заявлено не було.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вищевказаних норм цивільного законодавства Департамент комунальної власності Одеської міської ради має права саме на відповідне часткове відшкодування вартості підвального приміщення по вул. Пастера, 18, в м. Одеса, яке існувало до реконструкції та до здійснення в ньому відповідних невідємних поліпшень.

З огляду на наведене, вартість нерухомого майна повинна бути визначена за відрахуванням вартості здійснених у ньому невідємних поліпшень, в той час як вимоги позивача стосуються витребування у Відповідача, ОСОБА_5, підвального приміщення у стані, в якому воно перебуває на сьогоднішній день, тобто з урахуванням реконструкції та здійснених в ньому відповідних невідємних поліпшень.

Більш того, відповідно до ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

Проте, позивач не скористався в ході розгляду справи відповідним процесуальним правом на зміну предмету позову до закінчення підготовчого засідання з урахуванням отриманого судом висновку експерта № 5355 від 05.10.2018 року.

Разом з цим, суд також враховує наявне в матеріалах справи рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15.05.2008 року по справі №2-5250/08, згідно якого нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 136 кв.м., визнано новою річчю.

Зокрема, врахування підлягає встановлений вказаним судовим рішенням факт здійснення поліпшень підвального приміщення, загальною площею 136,0 кв. м, по вул. Пастера, 18, та фіксування їх вартості, а саме: «в цілому витрати на поліпшення спірного приміщення склали близько 500000,0 грн.»

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» «судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Пунктом 2 статті 13 вказаного закону зазначено, що «Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України».

Таким чином, вказані обставини вказують на те, що спірний обєкт нерухомості в результаті здійснених поліпшень є реконструйованим підвальним приміщенням, загальною площею 136 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, яке не може бути витребувано у первісному стані.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, суд, вирішуючи спір, повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про невідповідність обраного позивачем способу його захисту, у звязку з чим вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № б/н нежитлового приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, від 22.08.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та витребування від ОСОБА_3 нежитлового підвального приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, підлягають відхиленню.

Щодо вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 136 м2, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 18, та передання зазначеного приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради суд зазначає, що не є можливим одночасно предявити позов про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння). З огляду на викладене вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном не ґрунтуються на вимогах закону та відповідно не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).Повний текст рішення суду складений 03.12.2018 року.

Повний текст рішення суду складений 03.12.2018 року.

Суддя А.Ю. Бойчук