Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2511/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/146/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Онищенка Е.А.

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про стягнення інфляційних втрат, пені, процентів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення неустойки та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договорами позики від 27.04.2010 року в розмірі 139 120 грн. та від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь її користь заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в розмірі 94 601,60 грн. та за договором позики від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 грн.

Зазначає, що оскільки рішення суду було виконано лише 15.02.2016 року, відповідач повинна сплатити на її користь суму інфляційних втрат, пеню та 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму інфляційних втрат, 3 % річних, пені, неустойки, процентів у загальному розмірі 201 079,54 грн.,а також 6 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у загальному розмірі 9797,55 грн. та 551,20 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму інфляційних втрат, 3 % річних, пені, неустойки, процентів у загальному розмірі 154850,50 грн. та моральну шкоду в сумі 6 000 грн., а також судовий збір.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, пояснення учасників процесу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в розмірі 139 120 грн. та заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 грн. (а.с. 4, т.1)

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року вказане рішення суду першої інстанції було змінено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в розмірі 94 601,60 грн. та заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 грн.(а.с. 5-6, т.1).

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт невиконання відповідачем належним чином зобов'язання за договором позики підтверджується вищезазначеними рішеннями суду.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

Матеріали справи у сукупності із встановленими обставинами свідчать про те, що простроченою сумою грошового зобов'язання є сума у розмірі 129 381, 60 грн., з урахуванням якої судом вірно визначений розмір 3% річних в сумі 3 328,47 грн. та розмір інфляційних втрат в сумі 6 469,08 грн.

При цьому пеня (подвійна облікова ставка НБУ) стягненню не підлягає, оскільки на виниклі правовідносини (між фізичними особами) не розповсюджується положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (ст. 1 Закону).

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення суми збитків в іноземній валюті є безпідставними.

Згідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, на грошові зобов'язання поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

При цьому припинення відповідного договору (на підставі якого виникла відповідальність за порушення грошового зобов'язання) жодним чином не свідчить про припинення нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки факт порушення відповідачем зобов'язань в частині оплати основного боргу встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили .

Так, з матеріалів справи вбачається, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сума боргу за договорами позики за судовим рішенням була стягнута в гривневому еквіваленті, а тому сума грошового зобов'язання в даному випадку має розраховуватись також в гривні.

Крім того, колегія погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, так якнарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних є способом захисту порушеного права ,пов'язаного з неналежним виконанням обов"язку своєчасного повернення коштів. .

Як передбачають ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до приписів ст.ст.58,59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими.

Згідно ст.. 60 ЦПК України ( в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведеневбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 263,264 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.01.2018 року

Головуючий:

Судді: