П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дубровицького районного суду від 30 жовтня 2017 року, що постановлена в м. Дубровиця під головуванням судді Сидоренко Зої Сергіївни у справі №560/935/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту (повний текст складено 30.10.2017 року; час постановлення ухвали невідомий),

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дубровицького районного суду від 30 жовтня 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено:

Заборонено відповідачу та будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам проведення підготовчих до будівництва робіт і виконання будівельних робіт на земельній ділянці, що знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, довжиною 43, 58 м з боку вулиці Шевченка у м. Дубровиця Рівненської області відповідно до зони дії сервітуту, що встановлено Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м. Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області, до набрання рішенням законної сили.

Ухвалу суду допущено до негайного виконання.

У поданій на судове рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликалася на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість тверджень суду щодо наявності підстав для забезпечення позову. Вважає, що заявник не вмотивував належним чином своїх вимог про забезпечення позову, а суд в порушення вимог ст.ст. 151, 153 ЦПК України (в попередній редакції) та роз'яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" визнав їх обґрунтованими.

Таким чином, оскаржувану ухвалу постановлено без відповідної мотивації, не роз'яснено, чому саме обраний вид забезпечення позову відповідає спірним правовідносинам та є співмірним із заявленими вимогами, не зазначено спонукань про обґрунтованість припущення суду щодо того, що невжиття заходів забезпечення позову може згодом утруднити і зробити неможливим виконання судового рішення.

З наведених міркувань просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просив залишити її без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як установлено матеріалами справи, на вирішенні Дубровицького районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту. Предметом спору є встановлення сервітуту для можливості безперешкодного проходу (проїзду) ОСОБА_3 через суміжну земельну ділянку, що належить відповідачу (а.с. 1-3).

В поданій заяві про забезпечення позову позивач покликався на те, що ОСОБА_2 має намір провести підготовчі роботи для будівництва та виконання будівельних робіт на тій частині земельної ділянки, де ОСОБА_3 бажав встановити у власних інтересах земельний сервітут (а.с. 4-5).

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України (в попередній редакції) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (в попередній редакції) позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти дії.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України абз. першому п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з'ясувавши, що між сторонами дійсно виник та існує цивільно-правовий спір з приводу права користування частиною чужої земельної ділянки для задоволення потреб позивача - проходу і проїзду, правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, а тому з цією метою обґрунтовано заборонив вчиняти проведення підготовчих до будівництва робіт і виконання будівельних робіт на земельній ділянці, що належить відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про невмотивованість обраного заходу забезпечення позову, а також його невідповідність існуючим спірним правовідносинам на увагу колегії суддів не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Не можна погодитися і з доводами відповідача про необґрунтованість висновків щодо утруднення чи невиконання можливого рішення суду.

Повно та правильно встановивши обставини процесуального питання, а також з'ясувавши, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд переконався у забезпеченні позову саме шляхом заборони вчиняти певні дії, відповідні мотиви про що відобразив у своїй ухвалі.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення ухвали судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-383, 389-390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Дубровицького районного суду від 30 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: