Справа № 373/598/17 Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/343/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 30.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
з участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_6» на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_6» до ОСОБА_7 про відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_7 на посаді касира ОСОБА_6 районного відділення ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» з 12.08.2016 підписала договір про повну матеріальну відповідальність. 23.01.2017 під час ревізії готівки та інших цінностей, які знаходяться в сховищі цінностей ОСОБА_6 районного відділення банку, виявлено нестачу грошових коштів у сумі 10 000 грн., які знаходилися у підзвіті відповідача. Просили стягнути з відповідача збитки в сумі 10 000 гривень, нанесених ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» внаслідок допущеної нестачі грошових коштів під час перебування її на посаді касира ОСОБА_6 районного відділення ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» та судові витрати по справі.

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_6» до ОСОБА_7 про відшкодування збитків відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ПАТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку та стягнути з ОСОБА_7 на користь банку матеріальну шкоду в сумі 10 000 грн., судові витрати за сплату судового збору в сумі 1600 грн.

При цьому зазначає, що договір про повну матеріальну відповідальність укладається між роботодавцем і працівником, а матеріальна відповідальність відповідно до нього покладається саме на працівника, який займає посади або виконує роботи, безпосередньо зв»язані із зберіганням, обробкою, пропуском (відпуском), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих їм цінностей та діє протягом всього перебування працівника в трудових відносинах з підприємством (установою, організацією). А отже, після переведення відповідача тимчасово на посаду старшого касира, на момент виникнення нестачі, вона продовжувала виконувати роботу, пов»язану з грошовими коштами банку, отримуючи їх під звіт та виконуючи розрахунково-касове обслуговування клієнтів банку. Посади касир та старший касир належать до Переліку посад та робіт, які виконуються працівниками, з яким підприємством можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність та трудові відносини між банком і позивачем не було припинено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №1647-к від 11.08.2016 ОСОБА_7 прийнято на роботу на посаду касира тимчасово за її згодою в Дарницьке відділення ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з 12.08.2016 на умовах повної матеріально відповідальності із встановленим терміном випробування до 11.11.2016 (а.с.9).

12.08.2016 між ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з одного боку та ОСОБА_7 з іншого боку з метою зберігання майна, грошових коштів, матеріальних та інших цінностей, що належать банку укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.13 -14).

Пунктом 3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного 12.08.2016 між ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з одного боку та ОСОБА_7 з іншого боку, передбачено, що у разі незабезпечення з вини працівника збереження переданих йому майна та інших цінностей (розкрадання, недостача, знищення, зіпсування тощо) визначення розміру заподіяної банку шкоди і її відшкодування проводиться відповідно до вимог чинного законодавства.

В п.п.1, 5 зазначеного договору визначено, що зобов`язання покладаються на працівника, який обіймає посаду касира, та дія договору розповсюджується на весь час виконання робіт працівником з переданими майном та іншими цінностями за даною посадою.

Посадовою інструкцією касира ОСОБА_6 районного відділення, затвердженою Розпорядженням правління АТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №146/4-РП від 30.08.2012 визначено обов`язки, права, відповідальність та кваліфікаційні вимоги посади касира, з якими ОСОБА_7 ознайомлена під підпис (а.с.15 18).

Відповідно до наказу ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №68-к від 04.01.2017 ОСОБА_7, тимчасово за її згодою, переведено на посаду старшого касира ОСОБА_6 відділення ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з 04.01.2017, з посадовим окладом згідно з штатним росписом (а.с.51).

Посадовою інструкцією старшого касира ОСОБА_6 районного відділення, затвердженою Розпорядженням правління АТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №146/4-РП від 30.08.2012 визначено обов`язки, права, відповідальність та кваліфікаційні вимоги посади старшого касира, з якими ОСОБА_7 ознайомлена під підпис (а.с.15 18).

Оригінал посадової інструкції старшого касира за підписом ОСОБА_7 представник позивача не надав, надав акт АТ ОСОБА_8 ОСОБА_6 районного відділення м.Київ від 29.06.2017 про втрату документа «Посадова інструкція старшого касира модуль касове обслуговування ОСОБА_7П.», у якому б містився оригінальний підпис відповідачки.

При цьому договір про матеріальну відповідальність з відповідачем при переведенні її з посади касира на посаду старшого касира не був укладений. Дана обставина визнана сторонами.

Наказом ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» № 344-к від 20.02.2017 ОСОБА_7 звільнено з роботи 20.02.2017 за згодою сторін (а.с.10).

Згідно з положенням про здійснення касових операцій, організацію контролю за операційно-касовою роботою та дотриманням касової дисципліни №124/5-РП від 30.08.2016, яким визначено дії та процеси, які категорично забороняється здійснювати касирам, останнім категорично заборонено, зокрема: залишати двері операційної каси/касової кабіни відчиненими, залишати ключі у шпаринах замків дверей сховищ цінностей, сейфів, металевих шаф, візків, призначених для зберігання готівки та інших цінностей; при необхідності залишити робоче місце, залишати відкритими вікно видачі, залишати на видному для огляду місці готівку, та інші цінності; залишати після роботи незамкненими та неопечатаними приміщення, сейфи, в яких зберігаються службові документи, цінності, вікно видачі; за відсутності у приміщенні працівників відділення та клієнтів, залишати відкритими кватирки та вікна видачі та інше (а.с.21 24).

На підставі наказу начальника ОСОБА_6 райвідділення ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №68-02/2950 від 23.01.2017 «Про проведення ревізії готівкових коштів та інших цінностей та ОСОБА_6 районному відділенні АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» (а.с.25) було проведено ревізію готівки та інших цінностей, які знаходяться в підзвіті ОСОБА_7 станом на 23.01.2017 та складено акт ревізії від 23.01.2017, згідно якого виявлено невідповідність фактичної наявності готівки та інших цінностей, які знаходяться в сховищі цінностей, даним обліку. При перерахунку готівки ревізійна комісія виявила нестачу в розмірі 10 000 гривень (а.с.26 27).

Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_7 від 06.02.2017 вбачається, що остання 23.01.2017 покидала своє робоче місце, при цьому частина грошей зберігалася в незамкненій шухляді, а ключ від сховища разом з печаткою вона зберігала у приміщенні для переодягання касирів, до якої є вільний доступ всіх співробітників (а.ас.28 -29).

25.01.2017 відповідач подала лист-прохання на ім`я директора з питань роздрібного бізнесу Київської Регіональної дирекції АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6», в якому визнала в себе факт нестачі в розмірі 10 000 гривень, та просила розбити суму погашення на 5 місяців з кінцевим терміном погашення - 31 травня 2017 (а.с.30).

Відповідно до висновку RBUA_HO_20_F70035 щодо підтвердження підозри на шахрайство від 20.02.2017 встановити, на якому саме етапі виникла нестача грошових коштів не виявляється можливим (а.с.31 32).

Згідно з повідомленням АТ «ОСОБА_5 ОСОБА_6» №161-1/119 від 09.03.2017 щодо обліку на рахунку 35522951 нестачі касира ОСОБА_9 (Дарницьке РВ), станом на 09.03.2017 на рахунку 35522951 «Нестача касира ОСОБА_9 (Дарницьке РВ)» обліковується фінансова дебіторська заборгованість у сумі 10 000 грн. (а.с.33).

Відповідно до Книги обліку готівки операційної каси й інших цінностей Банку, яку розпочато 12.12.2016, мається запис про залишок готівки на 23.01.2017 за підписом ОСОБА_7 (а.с.34 35).

Представник позивача не заперечував ту обставину, що з відповідачем при переведенні на посаду старшого касира не було укладено договір про матеріальну відповідальність. При цьому зазначив, що чинне законодавство не зобов`язує переукладати зазначені договори, крім того суттєво обов`язки касира та старшого касира не відрізняються, хоча дійсно в укладеному 12.08.2016 договорі передбачена умова, що він діє лише під час роботи відповідача на посаді касира.

Як вбачається з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.

Виходячи з вимог ст.15 (19 зміни) ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 12 ЦПК України).

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при дослідженні договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачем та відповідачем 12.08.2016 встановлено, що його дія розповсюджується на весь час виконання робіт ОСОБА_7 з переданими майном та інших цінностей саме за посадою касира, а не старшого касира; договір про матеріальну відповідальність з відповідачем після переведення її на посаду старшого касира не укладався, оригінал посадової інструкції старшого касира з відміткою про ознайомлення ОСОБА_7 позивачем не надано, а отже посилання позивача на ст. 134 КЗпП є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції викладеними в рішенні, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Як передбачено ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За правилами ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2016 між ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з одного боку та ОСОБА_7 з іншого боку було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, пунктами 1, 5 якого визначено, що зобов`язання за договором покладаються на працівника, який обіймає посаду касира і дія даного договору розповсюджується на весь час виконання робіт працівником з переданими майном та іншими цінностями за даною посадою.

Тобто, укладаючи даний договір сторони чітко обумовили, що його дія розповсюджується лише на час виконання відповідачкою робіт на посаді касира, а не на будь-яку посаду та роботу в межах даного підприємства.

Відповідно до наказу ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» №68-к від 04.01.2017 ОСОБА_7, тимчасово за її згодою, переведено на посаду старшого касира ОСОБА_6 відділення ПАТ «ОСОБА_5 банк «Аваль» з 04.01.2017, тобто нестча коштів виникла під час виконання відповідачкою роботи на посаді старшого касира, а не касира, і договір про повну матеріальну відповідальність на посаді старшого касира з відповідачкою не укладався, а отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування вимог ст. 134 КЗпП України на думку колегії суддів є вірними.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, щодо необхідності застосування судом першої інстанції на свій розсуд ст.132 КЗпП України і стягнення середнього місячного заробітку, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та в межах заявлених позивачем вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, у своїй позовній заяві позивач таких обставин та фактів не зазначав, суд їх не досліджував, жодного належного та допустимого доказу, який би давав підстави та можливість нарахування та стягнення середнього заробітку позивач не подвав.

Про існування таких вимог позивач зазначив лише в апеляційній скарзі, додавши до неї довідку про середній заробіток, яка в свою чергу не містить інформації про заробітну плату за два останні повні робочі місяці, які передували виявленню факта нестачі ( Постанова №100), тобто листопад та грудень 2016 року, не зазначивши при цьому поважність причин неподання даних доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у вийняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

У суді апеляційної інстанції представник апелянта пояснив, що поважних причин, які б перешкоджали позивачу подати такі докази до суду першої інстанції не було.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 ОСОБА_6» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

ОСОБА_3