Справа № 305/357/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Кожух О.А.,

за участю секретаря Пилип Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 11 травня 2018 року (у складі судді Ємчука В.Е.) за позовом ОСОБА_2 до сільського голови села Чорна Тиса Рахівського району - Павлючка Івана Дмитровича, третя особа - відділ культури Рахівської районної державної адміністрації, про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у березні 2018 р.

Просила:

-визнати незаконним розпорядження Чорнотисянського сільського голови Павлючка І.Д. №02 від 27 лютого 2018 р. «Про звільнення з роботи»;

-зобов'язати сільського голову с. Чорна Тиса - Павлючка І.Д., поновити її на посаді директора Чорнотисянського сільського будинку культури.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1981 р. працювала на посаді директора будинку культури. Через неприязне ставлення сільського голови с. Чорна Тиса та з його ініціативи на неї почали систематично складати акти про відсутність на робочому місці, хоча вказане не відповідає дійсності.

На підставі вказаних актів їй було оголошено догану, а згодом - звільнено із займаної посади. Вважає таке звільнення незаконним, що порушує її законні права та інтереси.

Рішенням Рахівського районного суду від 11 травня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та постановити нове про задоволення позову з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права (неналежна оцінка доказів). Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-розпорядження про звільнення є незаконним, оскільки до неї не застосовувалася заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Навпаки, вона сумлінно виконувала свої обов'язки, що підтверджується чисельними грамотами та нагородами;

-письмових пояснень стосовно дисциплінарних проступків вона не давала;

-суд не взяв до уваги та не дослідив надавані нею копії доповідних записок, відповіді з поліції, копію її посадових обов'язків. Натомість, вибірково взяв до уваги лише незаконні акти про відсутність її на роботі.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Боднар А.Б., який діє на підставі довіреності Чорнотисянської сільської ради № 148 від 28.03.2018 р., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечень зводяться до законності звільнення позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було порушено гарантій законних інтересів позивача при розірванні трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

При цьому встановив, що ОСОБА_2 працювала на посаді директора Чорнотисянського сільського будинку культури в порядку переведення за її згодою із відділу культури Рахівської РДА. Згідно з розпорядженням № 02 від 27.02.2018 р. «Про звільнення із роботи» ОСОБА_2 була звільнена з посади директора з 27.02.2018 р. у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку (п.3 ст. 40 КЗпП України) на підставі розпорядження від 20.12.2017 р. про оголошення ОСОБА_2 догани за порушення трудової дисципліни та виписки із протоколу засідання профспілкового комітету № 2 від 31.01.2018 р. ОСОБА_2 з грудня 2017 р. неодноразово була відсутня на робочому місці без поважних причин, за що розпорядженням відповідача № 11 від 20.12.2017 р. притягувалась до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Указане розпорядження позивачем не оспорене та є чинним. Сільський голова Павлючок І.Д. виконав вимоги КЗпП України щодо отримання попередньо згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на звільнення позивача. Натомість, ОСОБА_2 не довела в установленому законом порядку відсутність факту систематичного порушення нею трудової дисципліни, не надала жодних доказів у спростування актів про відсутність її на роботі.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції через його невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ст. 263 ч.1, 2, 5 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам.

Неоспореними в справі обставинами є статус Чорнотисянської сільської ради в особі голови Павлючка І.Д. як роботодавця.

Згідно з положеннями ст. 147 ч.2. ч.1 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана і звільнення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого і такого, що не втратив юридичної сили за давністю, або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

За приписами ст.ст. 148, 149 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Установлено, що розпорядженням відповідача № 11 від 20.12.2017 р. ОСОБА_2 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, невиконання трудових обов'язків, неодноразові прогули без поважних причин та ігнорування розпоряджень сільського голови на підставі актів про відсутність на роботі та усних попереджень (а.с.24). Указане дисциплінарне стягнення ОСОБА_2 у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV КЗпП), не оскаржене.

Разом із тим, аналізуючи об'єктивну сторону п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП як правової підстави для звільнення позивача з роботи, апеляційний суд констатує, що з розпорядженням № 11 від 20.12.2017 р. ОСОБА_2 не ознайомлена (зворотні дані відсутні), доказів дотримання відповідачем порядку, встановленого ст.ст. 148, 149 КЗпП немає, конкретних порушень функціональних обов'язків позивача не зазначено. З цього приводу апеляційний суд зауважує, що лише правомірно накладені стягнення можуть враховуватись і бути підставою для звільнення працівника за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП Укарїни.

Розпорядженням відповідача № 02 від 27.02.2018 р. ОСОБА_2 звільнено з посади директора Чорнотисянського сільського будинку культури з 27.02.2018 р. у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї, і правилами внутрішнього трудового розпорядку, а підставою значаться розпорядження від 20.12.2017 р. і виписка із протоколу засідання профкому № 2 від 31.01.2018 р. (а.с.25). Знову ж таки, конкретних фактів порушення позивачем покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку функціональних обов'язків не вказано, хоча відповідач повинен був навести такі факти і зазначити, коли саме вони вчинені працівником після застосування до нього попереднього стягнення, а не обмежуватись загальним твердженням про систематичні порушення із боку працівника. Посилання ж відповідача на розпорядження № 11 від 20.12.2017 р. виключає таку необхідну умову для звільнення за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України як систематичність.

Так, за правовим змістом указаної матеріальної норми під систематичністю розуміється застосування дисциплінарних заходів за два та більше випадки невиконання службових обов'язків.

Однак, у нашому випадку систему порушень трудової дисципліни складає лише розпорядження № 02 від 27.02.2018 р. «Про оголошення догани», яке, до того ж, унаслідок правового аналізу не заслуговує на увагу як достовірний доказ.

Для звільнення працівника за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП необхідна наявність таких умов як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина та систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї із наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

Таким чином, оскільки у спірних правовідносинах відсутня систематичність порушень, то звільнення ОСОБА_2 із роботи є незаконним, у зв'язку з чим порушенні трудові права останньої підлягають безумовному судовому захисту.

Твердження адвоката Боднара А.Б. в інтересах відповідача про законність звільнення суперечить обставинам справи, які є предметом доказування, письмовим доказам і нормам матеріального (трудового) права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Окрім того, згідно з вимогами ч.1 і ч.7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.3 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Попри це, ОСОБА_2 звільнена без такої згоди, оскільки відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету № 2 від 31.01.2018 р. відповідачу рекомендовано встановити ОСОБА_2 випробувальний термін строком на два місяці для усунення спірних порушень трудової дисципліни.

У контексті наведеного апеляційний суд дійшов переконливого висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача за ст. 40- ч.1 п.3 КЗпП України.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1 п.3, п.4 ЦПК України оскаржене рішення суду належить скасувати, а позову задовольнити повністю.

При цьому згідно з вимогами ст. 430 ч.1 п.4 ЦПК України судове рішення апеляційної інстанції у частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Рішення Рахівського районного суду від 11 травня 2018 року скасувати.

3. Позов ОСОБА_2 задовольнити.

4. Визнати незаконним розпорядження Чорнотисянського сільського голови Павлючка Івана Дмитровича № 02 від 27 лютого 2018 р. «Про звільнення ОСОБА_2 з роботи».

5. Поновити ОСОБА_2 на посаді директора Чорнотисянського сільського будинку культури.

6. Постанова в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

8. Повне судове рішення складено 02 серпня 2018 р.

Судді: