Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого: судді: Нев'ядомського Д.В.
При секретарі: Коломойцеві М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Київського району м.Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення , -
У судове засідання представник позивача не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримує в повному обсязі,проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з'явились , про місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Третя особа: служба у справах дітей Київського району м.Харкова також не з'явилась , про місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Суд, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів та ухвалити по справі заочне рішення на підставі ст. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі , з наступних підстав.
25.05.2012року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно п. 2.1. цього Договору Продавець погоджується продати (відступити) Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну купівельну ціну. Також, згідно цього Договору права вимоги переходять від продавця до Покупця, та обов'язки Продавця передати Права Вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги.
15.06.2012року між ПАТ «Альфа Банк» та ГІАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно умов цього договору Продавець погоджується продати Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Також, згідно умов цього Договору, Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки передати 1 вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем приймання-передачі Прав вимоги.
Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 травня 2008 року № 2006/0508/45-004 позичальником згідно якого є відповідач ОСОБА_1
Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
30 травня 2008 року року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник «Сведбанк») та ОСОБА_1 уклали Договір про іпотечний кредит № 2006/0508/45-004 з подальшим внесенням змін та доповнень
У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором, 28.12.2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1, уклали Іпотечний договір № 0403/1207/71-026-7-1 відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку наступне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, шо посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєв І.Ю. за реєстровим № 3724, копія інформаційної довідки міститься в матеріалах справи.
За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у п.п. 12.3.1 та 12.3.2вищезазначеного Іпотечного договору.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя, виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.
Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно довідки № 1493 від 15.02.2017 року КП «ЖИЛКОМСЕРВІС» в житловій квартирі АДРЕСА_1. що є предметом іпотеки зареєстровані:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян із приміщення, що було передане в іпотеку, на яке звернено стягнення.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Керуючись ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України ПАТ «Альфа-Банк» надіслав Відповідачам письмову вимогу іпотекодержателя про добровільне виселення з житлового приміщення від 15/06/2017 року №7897-1-б/б, №7897-2-б/б, №7897-3-б/б, проте станом на день подачі позову до суду,відповідачі письмову вимогу залишили без задоволення,копії письмової вимоги містяться в матеріалах справи.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві.
Враховуючи, що позичальником не виконувалися зобов"язання за кредитним договором у позивача виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 30.05.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєв І.Ю. за реєстровим № 3724.
Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року.
Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об"єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об"єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Щодо проживання в квартирі малолітньої дитини, то відповідно до ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органа опіки й піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від приналежних дитині майнових прав, здійснювати розділ, обмін, відчуження житла, зобов"язуватися від імені дитини поручництвом, видавати письмові зобов"язання.
Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотеко держателя після укладення договору іпотеки (наприклад реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстав невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.
Як вбачається з довідки № 1493 від 15.02.2017 року КП «ЖИЛКОМСЕРВІС» в житловій квартирі АДРЕСА_1, неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована у спірній квартирі 22.07.2010 року, тобто більше ніж через два роки після укладення договору іпотеки (30.05.2008), а відтак на момент його укладення малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки вищезазначеної квартири, не має і тому не вбачається перешкод для виселення її з батьками.
Також, суд задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України, викладених в ухвалі від 23.09.2015 р. відповідно до якої поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстроченням виконання зобов"язання. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов"язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України "Про мораторій" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов"язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов"язань, тому не може бути підставою для відмови в позові, а є правою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами. Які здійснюють примусове виконання рішень про звернення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Також позивач надав звіт № ВА 171017-001 про незалежну оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2008 року, з висновку про вартість майна ринкова вартість вищезазначеної квартири складає 616032( шістсот шістнадцять тисяч тридцять дві гривні), звіт знаходиться в матеріалах справи.
На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Київського району м.Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщенняпідлягають задоволенню повністю.
Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати.
Керуючись ст.ст.7, 10, 76, 141, 244-245,280 ЦПК України, суд -
Позов Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Київського району м.Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення- задовольнити.
Виселити з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення:
-ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2
-ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3
-ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача з додержанням вимог ст. 284 ЦПК України.
Суддя Д.В. Нев'ядомський