ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1080/18 Справа № 185/6820/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на подання заяви для прийняття спадщини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 серпня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4. Вважає, що пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, так як була примусово повернута з України на підставі рішення № 9 від 14.11.2017 року. З 14.11.2016 року по 15.12.2016 року не мала фізичної можливості подати вказану заяву оскільки мешкає у ОСОБА_5 Федерації.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не надала доказів її примусового повернення до ОСОБА_5 Федерації, тоді як примусове видворення здійснюється на підставі рішення суду. При цьому, суд зазначив, що визнання позовних вимог одним із відповідачів не може бути підставою для задоволення позову, оскільки суд визнає строк на подачу заяви про прийняття спадщини у разі наявності поважних причин його пропуску, доказів чого позивачкою не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно п.п. 8,9 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою КМУ від 20 серпня 2014 року №360 Державна міграційна служба України здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в'їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачка є громадянкою ОСОБА_5 Федерації та мешкає за адресою : АДРЕСА_1.

У 2014 році прибула до України та проживала без реєстрації у місті Павлоград.

15.06.2016 року померла ОСОБА_4.

Сторони є спадкоємцями померлої.

На час смерті спадкодавця позивачка перебувала у місті Павлоград і до 15.01.2017 року повинна була подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, однак із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звернулася.

11.11.2016 року позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності по ч.1ст.203 КУпАП за порушення іноземцями правил перебування на Україні у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень. Після вказаної дати позивачка виїхала до ОСОБА_5 Федерації.

10.08.2017 року позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 позивачці було відмовлено у звязку з несвоєчасним поданням заяви про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_3, який є спадкоємцем померлої ОСОБА_4 заперечував проти визначення позивачці строку на прийняття спадщини.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки останньою належних та допустимих доказів, які б підтвердили поважність пропуску 6-місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини надано не було.

Доводи апелянта про те, що згідно п.п. 8,9 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою КМУ від 20 серпня 2014 року №360 Державна міграційна служба України, окрім іншого приймає рішення про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України, - є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних доказів поважності пропуску визначеного законом строку. В той час, як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 15 червня 2016 року, тобто на час смерті спадкодавця проживала на території України, 11 листопада 2016 року була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП за порушення іноземцями правил перебування на Україні, однак лише в серпні 2017 року звернулася до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді вказаної справи дотримався вимог матеріального та процесуального законів, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того у зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_6