Справа № 645/33/17
Провадження № 2/645/134/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючий суддя Сілантьєва Е.Є.,

секретар судових засідань Момот О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_10, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського районну Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_10 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Фрунзенського районну Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору про задоволення іпотеко держателя недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, який в ході розгляду справи уточнив, до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_10, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського районну Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення.

В обґрунтування первісного позову ОСОБА_2 зазначив, що з 20 жовтня 2016 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак в порушення прав позивача, відповідачі продовжують проживати в належній позивачу квартирі. Окрім перешкод у володінні та користуванні квартирою, позивач зазнає незручності та ймовірні в майбутньому витрати, пов'язані з накопиченням відповідачами боргів за користування комунальними послугами. Також позивач зазначає, що неодноразово приходив за адресою належної йому на праві власності квартири, намагався порозумітися з відповідачами, аби вони дали йому доступ до його квартири та не чинили перешкод у реалізації ним свого права на проживання в своїй квартирі. Але відповідачі жодного разу навіть не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт, не припинили чинити перешкоди у користуванні ним своїм власним житлом. У зв'язку з наведеним просив суд вселити його на належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_10 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом, який в процесі розгляду справи уточнив, до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Фрунзенського районну Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору про задоволення іпотеко держателя недійсним, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_10 зазначив, що 21.08.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за №2349 з додатковим договором до договору позики, посвідченим Малаховою Г.І. за реєстровим №57 та додатковим договором №2 до договору позики, посвідченим Малаховою Г.І. за реєстровим №2698.

21.08.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за №2351. На підставі вищевказаного договору накладено обтяження у виді заборони на відчуження зазначеної квартири. Договір іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не укладався. З позову ОСОБА_2 - ОСОБА_10 стало відомо, що 06.06.2016 року ПН КМНО Анохіною В.М. було посвідчено договір відступлення права вимоги між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за реєстровим №787 та прийняте рішення про реєстрацію прав та обтяжень, згідно з яким права вимоги за Договором задоволення вимог іпотекодержателя та за договором позики набуті новим іпотекодержателем ОСОБА_2 20.10.2016 р. ПН Київського МНО Стрельченко О.В. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, на підставі якого було зареєстроване право власності на ім'я ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 15.05.2008 р. посвідченого ПН ХМНО Гаврилюк Н.В. зареєстрований в реєстрі за №1905. У квартирі, на момент укладення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя були зареєстровані та проживали: його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_4, 2008 року народження, син ОСОБА_5 2012 року народження, а ОСОБА_10 проживав без реєстрації. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_3 укладала самостійно, без згоди ОСОБА_10 З моменту отримання листа з органу опіки, в лютому 2016 року ОСОБА_10 дізнався про порушене право його сина ОСОБА_4, 2008 року народження, яке було допущено внаслідок укладення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Даний правочин він вважає недійсним. З урахуванням того, що підставою набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 є недійсний правочин, право на житло його дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_5 є порушеним. Також позивач за зустрічним позовом посилався на порушення ч.4 ст.12 Закону №2623/ІV від 02.06.2005 р. «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», та вказав, що при укладенні Договору про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 були грубо порушені норми цивільного законодавства та конституційні права його сина ОСОБА_4, оскільки не зважаючи на норми законодавства не були враховані його права на житло, переданої в заставу. Вважає, що Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим самостійним правочином, сторонами якого є особи, які вже набули статус іпотекодавця та іпотекодержателя. Тому в силу ст. 203, 2015, 216 ЦК України Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є недійсним.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_16, яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 01 червня 2017 року, в судовому засіданні первісний позов не визнали та вказали, що заперечують проти позову позивача за первісним позовом. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві. Також, у судовому засіданні представник ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_10 не було відомо про факт укладання Договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Останній надав згоду на укладання договору позики, про що власноручно писав нотаріусу заяву. ОСОБА_3 не повідомила ОСОБА_10 про укладання зазначеного договору, оскільки сама не розуміла його зміст. Щодо заяви про місце мешкання сина, згідно пояснень представника, ОСОБА_10 також писав для того, щоб дружина мала можливість отримати гроші за договором позову, та він не мав на меті позбавлення свого сина житла у майбутньому.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, підтримав первісний позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі, надав заперечення, відповідно до яких зазначив, що Позивач звернувся до суду не як іпотеко держатель, який вимагає виселити мешканців з іпотечного майна, а як вже єдиний власник житлового приміщення, який вимагає усунути перешкоди у користуванні належною йому приватною власністю. Зазначив, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений Договір позики, за яким ОСОБА_6 передав боржнику в позику валютні цінності у вигляді 15200 дол. США, а боржник прийняла їх і зобов'язалась повертати частинами по 240 дол. США не пізніше 21 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору до 21 січня 2012 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 8240 дол. США не пізніше 21 лютого 2012 року. В забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 21.08.2009 р. ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, про що між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотеко держателя, посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №2352. З моменту укладення договору позики ОСОБА_3 частинами повернула ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1200 дол. США, після чого попросила додатково позичити їй ще коштів. ОСОБА_6 погодився та позичив ОСОБА_3 ще 2625 дол. США, про що 14 січня 2010 р. між ними було укладено Додатковий договір до Договору позики, посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №57. Всього за умовами Договору позики та додаткового договору до договору позики ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 17825 грн. і зобов'язалась повертати до 21 лютого 2012 року.

Після укладення 14 січня 2010 р. Додаткового договору до договору позики ОСОБА_3 повернула вчасно ОСОБА_6 855 дол. США, після чого припинила повертати позичені кошти. 03.08.2010 р. ОСОБА_3 знову звернулась до ОСОБА_6 з проханням позичити коштів. ОСОБА_6 погодився та позичив ОСОБА_3 ще 10430 дол. США, про що було укладено Додатковий договір №2 до Договору позики, посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим №2698. Цим договором були внесені зміни до Договору позики від 21.08.2009 р., згідно яких є боржник отримала від ОСОБА_6 кошти в сумі 28255 дол. США, які зобов'язалась повертати частинами не пізніше 21 числа кожного місяця в період з 03.08.2010 р. по 21 січня 2012 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 17700 дол. США не пізніше 21 лютого 2012 року. Божник не виконувала в повному обсязі свій обов'язок з повернення коштів, а повернула лише 2055 дол. США. 06.06.2016 року ПН КМНО Анохіною В.М. було посвідчено договір відступлення права вимоги між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за реєстровим №787 та прийняте рішення про реєстрацію прав та обтяжень, згідно з яким права вимоги за Договором задоволення вимог іпотеко держателя та за договором позики набуті новим іпотеко держателем ОСОБА_2 ОСОБА_3 неодноразово направлялись повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення права вимоги за іпотечним договором, однак ОСОБА_3 проігнорувала факт надходження їй на пошту цінного листа. 19.08.2016 року новий кредитор ОСОБА_2 поштою, рекомендованою кореспонденцією, направив ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за Договором позики, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання. Однак ОСОБА_3 проігнорувала факт надходження їй на пошту цінного листа, у зв'язку з чим вказані листи були повернуті з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Здійснивши аналіз наданих ОСОБА_2 письмових документів ПН КМНО Стрельченко О.В. встановила, що заявником ОСОБА_2 надано їй всі документи для здійснення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, і що в неї, як у державного реєстратора не було підстав для відмови в державній реєстрації. 20.10.2016 р. КМНО Стрельченко О.В. зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Крім цього, ОСОБА_2 зазначає, що посилання ОСОБА_10 на те, що на час укладання боржником ОСОБА_3 договору про задоволення вимог іпотеко держателя в спірній квартирі проживав та був зареєстрований малолітній син ОСОБА_4 є необґрунтованими. Під час укладення вказаного правочину, 21 серпня 2009 р. ОСОБА_10 склав та підписав, а ПН ХМНО Малахова Г.І. посвідчила за реєстровим №2348 та долучила до матеріалів нотаріальної справи заяву, в якій ОСОБА_10 свідчить, що малолітній син ОСОБА_4 2008 р.н. проживає з ним за адресою: АДРЕСА_2. Тож є очевидним, що під час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_6 діяв добросовісно.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника у тому числі житлового приміщення чи будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного праві від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Керуючись нормами ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», а також ЖК України ОСОБА_2 звернув стягнення на заставлену в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, набувши на неї право власності. В свою чергу, відповідач не врахувала, що у відповідності до ч.4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», основний договір позики та похідний від нього іпотечний договір припинили свою дію, у зв'язку з чим до спірних правовідносин не допустимо застосовувати іпотечне законодавство.

Стосовно посилань ОСОБА_10 на те, що договір про задоволення вимог іпотеко держателя укладався без існування договору іпотеки, що на його думку не передбачено чинним законодавством, зазначив, що вказані обставини жодним чином не впливають на дійсність Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов*язань.

Крім цього, ОСОБА_2 зазначає, що із зустрічною позовною заявою ОСОБА_10 звернувся 29 травня 2017 року, із спливом встановленого законодавством строку позовної давності для пред'явлення позовних вимог про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_17, яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 27 лютого 2017 року, в судовому засіданні первісний позов не визнала, надала заперечення, зазначивши що позивач не звертався до них для поновлення свого права щодо вселення, не є членом сім'ї наймача. Також зазначила, що ОСОБА_3 при укладанні договору не мала на меті переоформлення своєї квартири, а укладала тільки договір позики.

ОСОБА_6 до судового засідання не з'являвся, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Приватний нотаріус ХМНО Малахова Г. І. до судового засідання не з'явилась, про день та час розгляу справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Надала копії матеріалів нотаріальної справи договору про задоволення вимог іпотеко держателя, посвідченого ПН ХМНО Малаховою Г. І. від 21.08.2009 року за реєстр. № 2351.

Представник третьої особи Служби у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР Неонетта О.В., яка діяла на підставі довіреності в судове засідання не з'явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином. Надала заяву про слухання справи за відсутності представника третьої особи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог та відмову у зустрічних позовних вимогах з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Судом встановлено, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2349. За умовами вказаного договору Позикодавець, передав у власність Позичальника, а Позичальник - прийняв валютні цінності у сумі 15200 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного договору позики, але не пізніше 21.02.2012 року. 14.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладений Додатковий договір до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 57. За умовами вказаного Додаткового договору від 14.01.2010 року, пункт 1 Договору позики від 21.08.2009 року викладено в іншій редакції, а саме сторонами визначено, що Позикодавець, передав у власність Позичальника, а Позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 17825 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного Додаткового договору від 14.01.2010 року, але не пізніше 21.02.02012 року. Відповідно до пункту 7 цього договору - всі зміни до цього договору позики стосуються і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., 21.08.2009 року № 2351. 03.08.2010 року між сторонами укладений Додатковий договір № 2 до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2698. За умовами вказаного Додаткового договору № 2 від 03.08.2010 року, пункт 1 Договору позики від 21.08.2009 року викладено в іншій редакції, а саме сторонами визначено, що Позикодавець, передав у власність Позичальника, а Позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 28255 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного Додаткового договору № 2 від 03.08.2010 року, але не пізніше 21.02.2012 року. Відповідно до пункту 7 цього договору - всі зміни до цього договору позики стосуються і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., 21.08.2009 року № 2351.

Згідно наданої ПН ХМНО Малахової Г.І. копії згоди від 21.08.2009 року, посвідченої ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрованої в реєстрі №2347, ОСОБА_10 (ІПННОМЕР_3) дає свою згоду дружині ОСОБА_3 на отримання від ОСОБА_6 валютних цінностей у вигляді в натурі на суму 15 200 доларів США та укладення нею відповідного договору позики.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3, повернула частково кошти у сумі 1200 доларів США.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики від 21.08.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 21.08.2009 р. було укладено та нотаріально посвідчено договір про задоволення вимог іпотеко держателя, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,5 кв.м, житловою - 27,2 кв.м. Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаврилюк Н.В. 15.05.2008 р. та зареєстрованого в реєстрі прав на нерухоме майно 21.08.2009 р.

Відповідно до п. 14 зазначеного Договору іпотекодавець свідчив про те, що вказане в договорі майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, не заставлене, не надане в іпотеку, у спорі, у податків заставі, під арештом та забороною не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесене. Іпотекодавець доводить до відома іпотекодержателя про відсутність прав третіх осіб на майно, що надається в іпотеку (право застави, оренди, іпотеки, право довічного користування, шлюбних контрактів, то що, окрім права наймача). Внаслідок посвідчення договору іпотеки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб.

Судом вивчалась заява ОСОБА_10, яка була посвідчена ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрованої в реєстрі №2348 від 21.08.2009 р. ОСОБА_10 посвідчує, що малолітній син ОСОБА_4, 2008 року народження, проживає з ним за адресою: АДРЕСА_2.

Суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленого цим актом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону, або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що 21 серпня 2009 року сторонами було укладено фактично договір іпотеки нерухомого майна, оскільки за своїм змістом договір про задоволення вимог іпотекодержателя направлений саме на забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_3 за договором позики, у якому вона є - іпотекодавцем, а ОСОБА_6 - іпотекодержателем. При цьому безпосередньо назва вказаного договору його правового значення не змінює. З урахуванням цих обставин, підстав, визначених ст.. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя у суду не має.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами по справі, згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2013 року по цивільній справі №645/7557/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, адреса: 61024, АДРЕСА_4) 209416,60 гривень боргу, 9120,01 гривень 3 % річних, 59955,49 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 2784,92 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 1060000 гривень неустойки - відмовлено.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2013 року - залишено без задоволення.

Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2014 року по цивільній справі №645/7317/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задоволено частково. В рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 за договором позики від 21 серпня 2009 року на суму 275 277 (двісті сімдесят п'ять тисяч двісті сімдесят сім) грн. 02 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,5 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_6 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчі за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. В іншій частині позову ОСОБА_6 -відмовлено.

Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року по цивільній справі № 645/6191/14-ц року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштів - позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за невиконання грошового зобов'язання проценти за користування позиченими коштами за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 17 697 грн. 33 коп., інфляційне збільшення боргу за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року в сумі 34 315 грн. 79 коп., 3 % річних за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 6 820 грн. 00 коп., а всього - 58 833 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот тридцять три) грн. 12 коп. В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_10 у позовних вимогах посилався на грубе порушення право малолітнього сина, ОСОБА_4, 2008 року народження, порушення вимог ст.. 224 ЦК України, при укладанні договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 21.08.2009 року.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_10 зазначене відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте відсутні посилання на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

Враховуючи вищевикладене, та той факт, що ОСОБА_10 під час укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя повідомив при проживання своєї дитини, ОСОБА_4, 2008 року народження, разом з ним, та враховуючи заяву матері дитини, ОСОБА_3, що зазначений договір не порушує права неповнолітніх, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 необхідне відмовити.

Суд, не застосовує наслідки спливу строку позовної давності, на застосування яких наполягав позивач за первісним позовом, оскільки відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

ОСОБА_2 не надано доказів, яки б свідчили про здійсненням відповідачами перешкод для вселення позивача до квартири АДРЕСА_1; про звернення ОСОБА_2 до відповідачів з питань саме вселення у квартиру та надання можливості користування квартирою. Відсутні докази звернення до правоохоронних органів з питань порушення його прав власності.

Звернення до суду з вимогами про стягнення коштів, звернення стягнення не предмет іпотеки не є доказом порушення прав позивача на вселення.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно ст. 141 ЦПК України.

У зв'язку із відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позовів, понесені судові витрати залишаються за позивачами по справі.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача про повернення надміру сплаченого судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог.

Суд вваж є можливим її задовольнити та з урахуванням зменшення позовних вимог повернути позивачу судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись, ст. 13, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, ст. 16, 203, 215, 391 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 12 ЗУкраїни «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.1 Закону України «Про іпотеку», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_10 - відмовити.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Немишлянському районі м. Харкова Харківської області повернути ОСОБА_2 судовий збір за вимогу, яка була уточнена, у розмірі 551,20 грн. (п*ятсот п*ятдесят одна гривня двадцять копійок), перерахований згідно квитанції від 30.12.2016 р. № 0.0.679968509.1 до державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційного інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено до 17 січня 2018 року.

СУДДЯ -