О К Р Е М А Д У М К А
25 січня 2018 року м. Рівне
25 січня 2018 року Апеляційним судом Рівненської області в складі колегії суддів: Шимківа С.С.(суддя-доповідач), Григоренка М.П., Бондаренко Н.В. розглянуто у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до слідчого відділу Рівненського міського відділу Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Перша державна Рівненська нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна.
За результатами апеляційного розгляду рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2016 року, яким позовні вимоги задоволенні - скасовано, ухвалено постанову про відмову у задоволенні позову.
Я, як член колегії суддів по справі, не погоджуюся із прийнятим колегією судовим рішенням, вважаю, що провадження слід закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до слідчого відділу Рівненського міського відділу Головного управління Національної поліції в Рівненській області, третя особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Перша державна Рівненська нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна.
Встановлено, що постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 18.12.2010рку для забезпечення виконання цивільного позову,виконання вироку в частині можливої конфіскації майна було накладено арешт на все нерухоме майно, що належало ОСОБА_5
Вказане обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено 3.02.2011року.
Рішенням Рівненського міського суду від 11.04.2011року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 12.10.2010року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, предметом якого є виробниче приміщення, загальною площею 559,1кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний об'єкт нерухомості.

Таким чином на момент постановлення рішення суду від 11.04.2011року власником спірного майна за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_5, на яке було накладено арешт слідчим у кримінальному провадженні.

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області майора міліції Наперковського Ю.А. від 21.09.2011 року накладено арешт на нерухоме майно, зокрема: виробниче приміщення загальною площею 559,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1, офісне приміщення за адресою АДРЕСА_2, офісне приміщення з земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_3, приміщення магазину за адресою АДРЕСА_4.

Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з конфіскацією майна. У пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 388 КК України ОСОБА_5 виправдано у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину. Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 892 723 грн. та 50000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Отже, повторно арешт на виробниче приміщення за адресою АДРЕСА_1 було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5 з метою забезпечення цивільного позову, належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об'єктом злочину.

У п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз'яснено, що спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст.409 КПК України (1960 р.) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом,

який постановив вирок.

Відповідно до роз'яснень п.4 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990р. "Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов'язаних із виконанням вироків" у порядку, передбаченому ст.411 КПК України, суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдовувального вироку чи відмову у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

За наведеного, встановивши, що арешт на спірне виробниче приміщення було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5 з метою забезпечення цивільного позову, належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об'єктом злочину, та враховуючи, що арешт на майно позивача було накладено за правилами КПК України 1960 року (за постановою органу досудового розслідування), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Покликання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену у цивільній справі №6-26цс13 від 15.05.13 року, на мою думку, є помилковим, оскільки доводи позовної заяви ОСОБА_4 фактично зводяться до неправильності арешту майна, що згідно вказаної правової позиції та роз'яснень Верховного Суду України підлягає розгляду саме в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Враховуючи викладене, вважаю, що рішення у даній справі підлягає скасуванню, а провадження - закриттю за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Суддя Апеляційного суду

Рівненської області Бондаренко Н.В.