Провадження № 2/761/3544/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

представника позивача,

представника третьої особи - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шелепа А.С.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа : ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - відповідач), третя особа : ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.02.2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого надано позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 50900,00 доларів США. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 26.08.2009 року. Позивач зазначає, що згідно заяви на видачу готівки за №498 від 22.02.2008 року, позичальнику було видано лише 50000, доларів США. У зв'язку з тим, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти в сумі 50900,00 доларів США, існують підстави для визнання договору поруки недійсним.

Тому, позивач просив суд визнати договір поруки від 26.08.2009 року, укладений між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 недійсним.

У травні 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом.

Ухвалою судді від 22.05.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.08.2017 року витребувано з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» оригінал кредитного договору №58/П/22/2008/840 від 22.02.2008 року укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем з додатковими угодами до договору; оригінал заяви про видачу готівки, що посвідчує видачу кредитних коштів боржнику за кредитним договором №58/П/22/2008/840 від 22.02.2008 року; оригінал договору поруки від 26.08.2009 року укладеного між ОСОБА_3 та відповідачем з додатковими угодами до договору.

Ухвалою суду від 05.02.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні представник позивача, який також є представником третьої особи, позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, пояснив, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти в сумі 50900,00 доларів США, а тому існують підстави для визнання договору поруки недійсним.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, підтримав пояснення у відзиві, зазначив, що позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 50900,00 доларів США та відповідно меморіального валютного ордеру №1 сплаті підлягає комісія в розмірі 900,00 доларів США.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із таких підстав.

Судом встановлено, що 22.02.2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого надано позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 50900,00 доларів США (а.с. 4-8).

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 26.08.2009 року (а.с. 10-11).

Позивач зазначає, що згідно заяви на видачу готівки за №498 від 22.02.2008 року, позичальнику було видано лише 50000, доларів США. У зв'язку з тим, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти в сумі 50900,00 доларів США, існують підстави для визнання договору поруки недійсним.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позичальнику було видано 50000,00 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки №498 від 22.02.2008 року (а.с. 9), крім того, відповідно меморіального валютного ордеру №1 від 22.02.2008 року сплаті підлягає комісія за розрахунками згідно кредитного договору в розмірі 900,00 доларів США (а.с. 85).

Відповідно п. 1.2 кредитного договору передбачено цільове використання кредиту - проведення розрахунків по попередньому договору купівлі-продажу №СМ-5 від 04.12.2007 року, що укладений між позичальником та ВАТ «Постійно-діючий будівельний поїзд №2», згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, оплату комісії за розрахунки за цим договором.

Відповідно п. 1.5 кредитного договору комісія за розрахунки за цим договором складає 1,8% від суми виданих в п. 1.2 за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

На підтвердження чого відповідачем надано копію меморіального валютного ордеру №1 від 22.02.2008 року, відповідно якого позичальником сплачена комісія за розрахунками згідно кредитного договору в розмірі 900,00 доларів США.

Відповідно п. 1.1 договору поруки ОСОБА_3 поручається за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №58/П/22/2008/840 та додаткових умов до нього, у тому числі: повернути до 21.02.2023 року кредит у сумі 50900,00 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,59% річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції.

Відповідно п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі.

Відповідно п. 1.5 договору поруки поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст 553 ЦК України).

Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Як вбачається з укладеного договору, позивач ознайомлений з умовами договору та про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, про що свідчить його підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.7. Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що договір поруки від 26.08.2009 року було укладено між позивачем та відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства України, крім того, позивач ознайомлений з умовами договору та про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, про що свідчить його підпис, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 110, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 203, 2015, 251, 526, 553,554, 559, 628, 629, 1048-1052, 1054 ЦК України, п. 7 та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа : ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 20.08.2018 року.

Суддя