Справа № 212/5766/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2018 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі: головуючого-судді Борис О.Н., з участю: секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу , розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у місті Кривому Розі цивільну справу № 212/5766/17, 2/212/344/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом, -
Позивач ОСОБА_2 18.09.2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що кв. АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності йому та відповідачам у рівних частках та складається з двох кімнат. ОСОБА_3 у 2007 році поїхала до Іспанії, оскільки їх спільне життя не склалося. Після цього, в зв'язку з фінансовою кризою, відсутністю роботи, його діти також виїхали у Іспанію до своєї матері. З 2015 року він сам мешкає у спірній квартирі, комунальні платежі сплачує особисто, як за дітей так і за дружину, однак у зв'язку з суттєвим зростанням вартості комунальних платежів надалі не в змозі оплачувати їх у повному обсязі. У зв'язку з реєстрацією відповідачів у спірній квартирі він не має змоги оформити субсидію, що ставить його у важке матеріальне становище. Жодної допомоги на сплату комунальних послуг ніхто з відповідачів йому не надає. Зазначив, що даний позов не направлений на будь яке зазіхання на право власності відповідачів, а його метою є виключно захист права власності позивача та надання йому можливості сплатити заборгованість та надалі сплачувати вчасно комунальні послуги. Тому, просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку (а.с.2).
Ухвалою суду від 11.10.2017 року у справі було відкрито провадження з призначенням розгляду по суті у судовому засіданні, без проведення попереднього судового засідання (а.с. 25).
Справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року ( далі ЦПК України), що передбачено ч.1п.9 Розділу X111 Перехідні Положення ЦПК України.
Позивач в судове засідання направив заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечував щодо розгляду справи у заочному порядку.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з'явились та на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України розглянути справу заочно.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло (а.с.10) від 06.09.2004 року, виданого органом приватизації Управління житлово - комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_3 (уповноважений власник квартири) та членам її сім'ї - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
Вищевказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.10.2004 року (а.с.11).
Відповідно до копії акту (а.с.14), відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають за спірною адресою з вересня 2004 року, відповідач ОСОБА_5 з травня 2011 року, відповідач ОСОБА_6 з липня 2014 року по теперішній час. Акт складений сусідами та посвідчений майстром дільниці №13.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Вимоги позивача фактично стосується обмеження відповідачів у здійсненні ними свого права власності на належну їм частку у квартирі.
При цьому суд виходить з наступних правових положень, у яких закріплені засади регулювання відносин власності, що містяться у розділі І «Право власності» ЦК України (далі - ЦК).
Так, згідно з частиною 1 статті 316 цього Кодексу під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст цього права полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК).
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК).
Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав. Право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло. Не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. The U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Згiдност. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі, на думку суду, цього зроблено не було.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом не підлягає задоволенню повністю.
Позивачем не надано належних доказів тому, що відповідачі не проживали та не проживають у спірній квартирі без поважних причин, не надано доказів щодо місця їх перебування на даний час, підтверджень щодо сплати комунальних послуг ним особисто, як за себе так і за інших співвласників.
Так, акт (а.с.14), складений сусідами, про не проживання відповідачів у спірній квартирі не може бути прийнятий, як належний та допустимий доказ у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, оскільки він не містить відомостей на підставі яких конкретних даних відповідачі не мешкають у спірній квартирі та не містить дати його складання та дати посвідчення.
Оскільки законом не передбачено можливості обмеження співвласників у здійсненні ними свого права спільної часткової власності, зокрема, у спосіб усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, співвласниками якої вони є, у разі їхнього не проживання у цій квартирі та несплати комунальних платежів за користування нею, вимога позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку не ґрунтується на законі, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись Конституцією України, ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України (у редакції ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3.10.2017 року № 2147-VIII) суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем, третьою особою в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О. Н. Борис
Повне рішення виготовлено 30 січня 2018 року.