Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 367/4001/15-ц

провадження № 61-1606 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - виконувач обов'язків прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Київське лісове господарство»,

відповідачі: Ірпінська міська рада Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Управління Держземагентства у місті Ірпінь Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської областівід 22 грудня 2015 року у складі судді Карабази Н. Ф. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2016 року у складі суддів: Журби С. О., Мережко М. В., Сержанюка А. С.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») з позовом до Ірпінської міської ради Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення міської ради та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що до складу земель, наданих у користування ДП «Київське лісове господарство», входить земельна ділянка площею 0,1 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінської міської ради від 6 вересня 2012 року ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність та передано її у приватну власність.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду.

Рішення Ірпінської міської ради та державний акт на право власності на вказану земельну ділянку є незаконними, тому підлягають визнанню недійсними, оскільки ДП «Київське лісове господарство» не надавало погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки.

Крім того, у порушення вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_4 державну експертизу не проходив.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_5

Зважаючи на наведене, прокурор просив суд визнати недійсним рішення Ірпінської міської ради від 6 вересня 2012 року № 2538-ІІ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та витребувати на користь Київської обласної державної адміністрації та ДП «Київське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_5 спірну земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та відсутністю належних доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду і ДП «Київське лісове господарство» має право користування нею. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Ірпеня, тому оскаржуване рішення міськради прийнято в межах компетенції і підстави для визнання його незаконним відсутні. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки, суд зазначив, що така вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення міської ради.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2016 року апеляційні скарги ДП «Київське лісове господарство» та прокурора Київської області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження права користування ДП "Київське лісове господарство" земельними ділянками лісового фонду. Крім того, апеляційний суд виходив з того, що відсутні точні топографічні дані розміщення спірної земельної ділянки, а позивач не заявив клопотання про проведення судової експертизи з метою визначення її місцезнаходження.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, перший заступник прокурора Київської області просить скасувати судові рішення й задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що належними доказами віднесення спірної земельної ділянки до лісогосподарських земель та постійного користування ДП «Київське лісове господарство» цією ділянкою є копії протоколів технічної наради Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» від 12 грудня 2002 року та лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року, планшет лісовпорядкування 1983 року № 5. Крім того, прокурор вказав, що первісний набувач спірної земельної ділянки зобов'язаний був знати про її належність до земель лісогосподарського призначення, оскільки вона була вкрита лісом. Також зазначив про безпідставність висновків судів щодо місцезнаходження спірної ділянки в межах м. Ірпеня.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте судові рішення першої та апеляційної інстанцій таким вимогам відповідають не у повній мірі.

Судами встановлено, що рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 6 вересня 2012 року № 2538-ІІ ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданого на підставі вказаного рішення міської ради, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1 га.

4 червня 2013 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 спірну земельну ділянку, а остання 25 вересня 2013 року подарувала її ОСОБА_7

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником вказаної земельної ділянки з 18 грудня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу є ОСОБА_5

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи в задоволенні позову прокурора, суди дійшли висновку про те, що оскаржуване рішення міської ради прийнято в межах компетенції та відповідно до вимог закону, тому відсутні підстави для визнання його незаконним. Позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка віднесена до земель лісового фонду.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками.

Зокрема, заявляючи вимоги, прокурор обґрунтовував їх тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, і з користування лісництва не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

Всі ці обставини, які є предметом спору, судами належним чином не з'ясовані і не знайшли свого відображення у судових рішеннях, що є порушенням норм цивільного процесуального права та свідчить про їх незаконність і необґрунтованість.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Стаття 19 Земельного кодексу України визначає категорії земель України за їх цільовим призначенням, серед яких встановлена категорія землі лісогосподарського призначення.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно із вимогами частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Саме таку правову висловлену Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи судові рішення, суди виходили з відсутності доказів того, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та належить до земель лісового фонду, оскільки відсутні належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до лісового фонду; документи щодо відведення та закріплення спірної земельної ділянки за ДП «Київське лісове господарство».

Однак, визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суди не взяли до уваги матеріали, які мають значення для правильного визначення правового режиму спірної земельної ділянки, зокрема планшет лісовпорядкування від 1983 року № 5.

Так, суди визнали неналежним доказом підтвердження обставин перебування спірної земельної ділянки у лісовому фонді планшет лісовпорядкування від 2003 року № 5, оскільки він не погоджений з органами землевпорядкування регіону і територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища.

Разом з тим, даний планшет лісовпорядкування розроблено в процесі оновлення лісовпорядних матеріалів на підставі попереднього планшету лісовпорядкування від 1983 року № 5, що вбачається з протоколу технічної наради з розгляду виробничих питань, пов'язаних з проведенням розширеного безперервного лісовпорядкування і оновлення матеріалів по лісогоcподарським підприємствам Київського державного лісогосподарського об"єднання "Київліс" від 12 грудня 2002 року.

Суд першої інстанції взагалі не надав оцінки наявному в матеріалах справи копії планшету лісовпорядкування від 1983 року № 5 як доказу перебування спірної земельної ділянки в користуванні ДП "Київліс".

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку вказаному доказу, дійшов взаємовиключних висновків про те, що планшет лісовпорядкування від 2003 року № 5 не є належним доказом через його непогодження відповідними органами, однак його створення має такий наслідок: планшет лісовпорядкування від 1983 року № 5 не можна вважати належним підтвердженням права користування земельними ділянками лісового фонду. При цьому суд не визначився, який із вказаних планшетів лісовпорядкування, які є планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Ірпінського лісництва, є чинним документом, що підтверджує право лісокористування відповідно до пункту 5 розділу VIII прикінцевих Положень ЛК України та не надав оцінку доводам прокурора про те, що обидва планшети лісовпорядкування доводять, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду Ірпінського лісництва, окружні межі якого з 1983 по 2003 рік не збільшились, що слідує із протоколу другої лісовпорядної наради від 14 травня 2005 року, погодженим Державним Управлінням екології та природних ресурсів Київської області.

Відповідно до акту огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 23 березня 2015 року, спірна земельна ділянка площею 0,1 га цілковито була вкрита лісової рослинністю до самовільної порубки на ділянці лісових насаджень у вигляді 56 сосен сироростучих (1 категорія лісів) до ступеня припинення росту.

Суди попередніх інстанцій, не визнаючи вказаний акт про лісопорушення як доказ належності земельної ділянки до земель лісу через його складення на підставі непогодженого планшету лісовпорядкування від 2003 року № 5, не узяли до уваги, що вказаний акт є чинним, перший набувач земельної ділянки ОСОБА_4 зобов'язаний був знати, а, проявивши розумну обачність, в силу фізичних властивостей лісу, повинен був передбачати її належність до земель лісу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Ірпеня Київської області і не відноситься до земель лісового фонду.

Залишаючи це рішення без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що точне місцезнаходження спірної земельної ділянки не встановлено, не вказавши, чи ґрунтуються на висновках закону та матеріалах справи висновки суду першої інстанції про місцезнаходження спірної земельної ділянки.

Судом першої інстанції також не перевірені доводи і не надана правова оцінка доводам прокурора щодо невідповідності оскаржуваного рішення міської ради вимогам статей 9, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якими передбачено обов'язковість проведення вказаної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення.

Висновки суду апеляційної інстанції про належну правову оцінку таких доводів судом першої інстанції є безпідставними.

Необґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться в межах м. Ірпеня відповідно до Проекту формування та встановлення меж Ірпінської міської ради, розробленого в 2000 році, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, що під час розгляду справи судами проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж м. Ірпеня відповідно до вимог закону погоджений із сусідніми землекористувачами та затверджений рішенням відповідного органу.

Раз із тим суд апеляційної інстанції в порушення вимог статті 214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом) не дав оцінки доводам позивача щодо розташування спірної земельної ділянки в межах населеного пункту м. Ірпінь та доводам щодо проходження державної експертизи проектом землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_4

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Згідно із вимогами статті 12 ЦПК України та статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення справи судами), яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Суди у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не перевірили доводів позивача, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин висновки судів про відмову у задоволенні позову прокурора є передчасними.

Рішення судів не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк