Номер провадження: 22-ц/785/3275/18
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.

За участю секретаря судового засідання: Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі - 1 311 180 гривень (один мільйон триста одинадцять тисяч сто вісімдесят) гривень.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 8 640,00 грн. понесених нею та документально підтверджених судових витрат.

У задоволенні позовних вимог про стягнення коштів зі ОСОБА_4 за договором поруки - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Так, судом було встановлено, що 26 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичила ОСОБА_2 та ОСОБА_5 грошові кошти в іноземній валюті у сумі 78 000 доларів США, що станом на день передачі коштів за офіційним курсом НБУ (8 гривень за 1 долар США) становило 624 000 грн. 00 коп.

На підтвердження факту отримання вказаних коштів сторони уклали письмовий договір позики та відповідачі надали власноруч написану розписку.

Грошові кошти в розмірі 78 000 доларів США передавались під розписку та повинні були бути повернуті до 26 серпня 2013 року.

Фактично грошові кошти були отримані позивачкою під час примусового виконання вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2014 року - 02 лютого 2016 року.

26 грудня 2011 року між ОСОБА_4, як поручителем, та позивачкою, як кредитором, було укладено договір поруки згідно умов якого ОСОБА_4 відповідає перед ОСОБА_3 за своєчасне повернення ОСОБА_2 кредитору позичених грошових коштів відповідно до умов договору позики від 26 грудня 2011 року.

Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково та стягуючи солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики, місцевий суд виходив з того, що борг був повернутий лише частково в сумі 624 000 грн. 00 коп.

Відмову у задоволенні позову щодо ОСОБА_4 суд обґрунтував пропуском строку позовної давності.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з ОСОБА_4 не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду є рішення в частині задоволення заявлених позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Розглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів доходить до наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2014 року з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було стягнуто на користь позивачки ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26.12.2011 року в розмірі 78 000 доларів США, що на час ухвалення рішення суду, в гривневому еквіваленті становить - 624 000 гривен. Вказане судове рішення суду набрало законної сили.

Вищевказане судове рішення повністю виконане ОСОБА_2 та ОСОБА_5, про що свідчить Постанова державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 02.02.2016 року про закінчення виконавчого провадження №522/3679/14ц по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 627670,40 грн (з урахуванням судового збору) та Постанова державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 02.02.2016 року по стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 627670,40 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою та 3% річних за період з 26 серпня 2013 року по 02 жовтня 2014 року в загальному розмірі 257824,82 грн., з яких 223948,08грн.-заборгованість за процентами та 33876,74- 3% річних. Вказане рішення суду набрало законної сили 02 червня 2015 року.

Відповідно постанов державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 02.02.2016 року про закінчення виконавчих проваджень №522/13724/14-ц зазначене судове рішення, також, було повністю виконано та знято арешти з усього майна, що належить боржникам ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. За відсутністю інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Таким чином, вбачається, що сплативши суму грошових коштів, які за позовом ОСОБА_3 були стягнуті з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2014 року на виконання зобов'язань за договором позики від 26.12.2011 року, грошові зобов'язання між сторонами припинилися.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою ст. 533 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.10.2014р.,за змістом цієї норми закону ( ч.2 ст.625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у даному випадку застосуванню не підлягає.

У відповідності вимог ст. 367 ЦПК України, суд обмежений доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та ухваленням постанови про відмову в позові в цій частині.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда

Повний текст судового рішення складено: 11.04.2018 року