ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 214/4937/15-ц

провадження № 61-411 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (судді-доповідача), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Державне підприємство «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу»,

третя особа - генеральний директор Державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року у складі судді Ковтун Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів Митрофанової Л. В., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу», у подальшому уточненим, просив суд: визнати наказ від 26 березня 2015 року №51-к про звільнення з урахуванням змін, внесених наказом від 06 травня 2016 року№94-к у частині про звільнення ОСОБА_2 незаконним і скасувати його; визнати дії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» стосовно звільнення ОСОБА_2 неправомірними; встановити факт порушення підприємством трудового законодавства України при звільненні ОСОБА_2 з роботи; поновити ОСОБА_2 на посаді завідуючого Жовтневої сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу»; стягнути з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 391,68 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 450,88 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 1 476,36 грн, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 2000,0 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 680,0 грн; зобов'язати відповідача надати позивачу належним чином оформлений вкладиш до трудової книжки.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що у жовтні 2012 року був призначений завідуючим Жовтневої лабораторії Українського інституту експертизи сортів рослин згідно зі штатним розписом Миколаївського обласного центру. Відповідно до наказу від 01 жовтня 2012 року №182/2-р позивача призначено завідуючим Жовтневої сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» за сумісництвом з 01 жовтня 2012 року та встановлено оплату у розмірі 0,5 посадового окладу згідно зі штатним розписом Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу».

З 27 березня 2015 року до 24 квітня 2015 року ОСОБА_2 був тимчасово непрацездатний та 27 квітня 2015 року приступив до виконання своїх трудових обов'язків. Лише 18 травня 2015 року позивач був ознайомлений з наказом від 26 березня 2015 року №51-к про своє звільнення як сумісника відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 КЗпП України з 27 березня 2015 року у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Враховуючи, що на момент звільнення ОСОБА_2 відкрито листок тимчасової непрацездатності, позивач вважає своє звільнення таким, що не відповідає вимогам статті 40 КЗпП України, його має бути поновлено на роботі відповідно до правил статті 235 КЗпП України, йому має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також роботодавцем відшкодована завдана моральна шкода в порядку статті 237-1 КЗпП України.

Позивач зазначає, що відповідачем не виконано його обов'язок відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, не видано в день звільнення належно оформлену трудову книжку.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 380,11 гривень, відшкодування моральної шкоди в розмірі 400,0 гривень, судові витрати в розмірі 680,0 гривень.

Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу 01 жовтня 2012 року за сумісництвом у ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» на посаду завідуючого Жовтневої сортодослідної станції Миколаївської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу», з встановленням 0,5 посадового окладу. Виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» ОСОБА_3 26 березня 2015 року підписано наказ № 51-к, яким позивача звільнено з посади у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника - ОСОБА_4, який не є сумісником. У день звільнення позивачу відкрито листок непрацездатності від 27 березня 2015 року АГХ 420431.

Під час судового розгляду відповідачем видано наказ від 06 травня 2015 року № 94-к, яким змінено дату звільнення на 27 квітня 2015 року - після завершення періоду непрацездатності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідачем самостійно поновлено порушене право позивача, тому в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 - 2016 роки має бути відмовлено.

Додатково суд першої інстанції встановив, що відповідачем порушено порядок розрахунку при звільненні відповідно до правил статті 116 КЗпП України, а, отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку (95,11 гривень середньоденний заробіток, за 4 робочих дні - 380,11 гривень).

Суд першої інстанції частково задовольнив вимоги ОСОБА_2 про стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 400,0 гривень, оскільки позивач зазнавав страждань у зв'язку з діями відповідача, адже порушення його прав щодо зміни дати звільнення усунуто відповідачем лише в процесі судового розгляду. Також суд стягнув з відповідача судові витрати у розмірі 680,0 гривень.

Вимоги позивача щодо надання йому вкладиша до трудової книжки суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка ведеться за основним місцем робота та запис про сумісництво робиться лише на вимогу працівника.

Судом першої інстанції визнано поважною причину пропуску ОСОБА_2 строків звернення до суду з позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін з тих підстав, що апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Суд апеляційної інстанції повністю погодився з висновками суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач з жовтня 2012 року до часу розгляду цього спору працював завідуючим Жовтневої лабораторії Українського інституту експертизи сортів рослин згідно зі штатним розписом Миколаївського обласного центру.

Відповідно до пункту 4 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, керівники державних підприємств, установ, організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники не мають права працювати за сумісництвом (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності), таким чином, звільнення позивача є обґрунтованим.

ОСОБА_2, не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, звернувся з касаційною скаргою, в подальшому уточненою, на зазначені судові рішення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати наказ ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» від 26 березня 2015 року №51-к та наказ ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» від 06 травня 2016 року №94-к незаконними та скасувати їх, поновити заявника на роботі в ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, на думку заявника, суд першої інстанції неповно з'ясував всі фактичні обставини справи, не дослідив й не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а отже, судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, що оскаржуваний наказ від 26 березня 2015 року № 51-к, на підставі якого його звільнено, називається «Про прийняття ОСОБА_4 І.», наказу про звільнення ОСОБА_2 не існує, а тому заявник його не визнає та просить суд скасувати як незаконний. Серед інших підстав для скасування наказу ОСОБА_2 зазначає про неправомірність одночасного прийняття одним наказом та в один і той самий день на роботу нового працівника та звільнення з посади працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Іншими доводами касаційної скарги є те, що суд апеляційної інстанції помилково погодився із висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку; щодо нез'явлення позивача на робоче місце в день звільнення без повідомлення причин такої неявки; щодо визначення дат ознайомлення ОСОБА_2 з оскаржуваним наказом та датою проведення розрахунків.

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу та Апеляційний суд Дніпропетровської області не розглянули позовні вимоги про визнання наказу ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» від 26 березня 2015 року № 51-к незаконним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 15 вересня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року.

Справа разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд перевірив у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Щодо законності наказу ДП «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» від 26 березня 2015 року №51-к, то відповідно до пункту 3 частини першої статі 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

За правилом частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо на день звільнення працівнику відкрито листок непрацездатності. Суд має виходити з того, що на працівника-сумісника поширюються всі гарантії працівника, а, отже, його неможливо звільнити за рішенням роботодавця під час тимчасової непрацездатності.

Звільнення працівника-сумісника із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на посаду іншого працівника, який не є сумісником, за правовою природою є звільненням, що відбувається з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), оскільки трудовий договір у такому випадку підлягає розірванню у зв'язку з наміром власника прийняти для виконання цієї роботи іншого працівника. Вочевидь, неукладення власником трудового договору з іншою особою, яка не є сумісником не призвело б до розірвання трудового договору з працівником-сумісником.

В оцінці цієї підстави суд також має врахувати системний аналіз статті 43-1 КЗпП України, за змістом якої звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством, розглядається законодавцем як різновид розірвання трудового договору за ініціативою власника.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем самостійно поновлено право заявника шляхом зміни дати його звільнення на іншу, коли він був працездатним.

Однозначним є висновки судів щодо невідповідності закону наказу про звільнення від 26 березня 2015 року №51-к у період непрацездатності працівника, втім такий недолік акта правомірно був усунутий іншим наказом від 06 травня 2016 року №94-к, яким внесені зміни щодо дати звільнення.

Таким чином, взявши до уваги обидва накази, суд має погодитися з оцінкою судів щодо правомірності звільнення позивача із займаної посади, а отже, це дає підстави для висновку, що вимога позивача про поновлення на роботі не ґрунтується на правових підставах.

Доводи заявника про те, що наказом Про практику розгляду судами трудових спорів від 26 березня 2015 року № 51-к призначено ОСОБА_4 на невакантну посаду наведені лише в касаційній скарзі, з огляду на це не підлягають врахуванню судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Суд першої інстанції під час встановлення підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення зробив висновок про те, що такі вимоги є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі.

Наведене свідчить, що судом під час розгляду по суті таких позовних вимог невірно застосовано правило пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, згідно з яким звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Оцінюючи доводи заявника про визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд має врахувати, що позивач заявляв вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 235 КЗпП України, а суд першої інстанції розглянув іншу позовну вимогу, що ґрунтується на інших підставах, - про стягнення середнього заробітку за час прострочення розрахунку за правилами статей 116, 117 КЗпП України. За цими правилами при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув такі позовні вимоги, які позивачем не заявлялися, а суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки тому, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, з огляду на що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд першої інстанції, вийшовши за межі позовним вимог, порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений частиною першою статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи обґрунтованість позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має виходити з того, що така вимога підлягала б задоволенню в разі обґрунтованості вимоги про поновлення на посаді, що не встановлено в цій справі. Суд наголошує на тому, що стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в порядку статті 235 КЗпП України є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі, коли стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Відповідно до правила статті 400 ЦПК України суд має відхилити доводи заявника в частині його незгоди з оцінкою доказів по справі, наданою судами першої та апеляційної інстанцій.

Зазначені доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд також має погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що у зв'язку з виданням наказу від 26 березня 2015 року №51-к про звільнення позивача у період його непрацездатності та внесенням до нього змін щодо дати звільнення лише 06 травня 2016 року ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає судові рішення в цій частині такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права з огляду на встановлення судами наявності моральної шкоди у позивача, завданої з вини відповідача.

Суд зобов'язаний вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги, оскільки судом встановлено істотне порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом встановлено невірне застосування положень статей 117, 235 КЗпП України, правил Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, а також встановлення того, що суди під час розгляду цієї справи вийшли за межі позовних вимог, постановивши рішення щодо незаявлених позивачем вимог та не надавши належної оцінки заявленим вимогам.

Враховуючи наведене, встановивши допущення судами першої та апеляційної інстанцій істотних порушень норм матеріального та процесуального права, суд має застосувати правило частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно з яким суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на встановлення судом порушень норм процесуального права й неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, суд зробив висновок про обґрунтованість вимоги про скасування рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо таке порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається невірне тлумачення закону або застосування закону, що не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.

У решті рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак