Справа № 182/2919/17
Провадження № 2/0182/737/2018
15.01.2018 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Тихомирова І.В.
при секретарі Рахуба О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Нікополі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини та визначення місця її проживання, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради про відібрання малолітньої дитини про відібрання малолітньої дитини та визначення місця її проживання, який неодноразово уточнювала.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували у фактичних шлюбних відносинах з грудня 2013 року.
21 листопада 2015 року в них народилася дитини ОСОБА_3.
Через напружені стосунки з відповідачем, з 09 квітня 2017 року вони разом не проживають та подружні стосунки не підтримують.
ОСОБА_2 погрожуючи фізичною силою залишив проживати малолітню дитину у себе та через його агресивну поведінку забрати дитину до себе позивач не може. Спілкуватися з дитиною вона має можливість лише коли відповідача не має вдома.
Позивач вважає, що малолітній ОСОБА_3 повинен проживати разом з нею, з тих підстав, що вона може забезпечити йому належні умови для проживання та розвитку, має постій заробіток. До того ж, дитина є грудною, тому на думку позивача перебування сина з відповідачем негативно впливає на стан його здоровя, на його виховання та психологічний стан здоровя.
Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 своїми діями порушує права відповідача, як матері, фактично чинить їй перешкоди у вихованні дитини, тому позивач просить суд відібрати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання дитини з матірю.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не зявилися, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Не заперечили проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, однак повстки були повернуті суду у звязку з закінченням строку зберігання (а.с.50,57).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд зі згоди позивача вважає доцільним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради ОСОБА_5П надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Як встановлено судом, сторони проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 2013 року.
21 листопада 2015 року в них народилася дитина ОСОБА_3 (а.с.6).
З позовної заяви вбачається, що спільне подружнє життя між сторонами не склалося, через напружені відносини з відповідачем, у звязку з чим з 09 квітня 2017 року вони припинили шлюбні відносити та з того часу разом не проживають.
Відповідач залишив проживати малолітнього ОСОБА_3 у себе та не дозволяє позивачу забрати дитину. По даному факту позивач неодноразово зверталася до Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, та з цього приводу з відповідачем проводилася профілактична бесіда (а.с.30,35-37).
ОСОБА_1 має можливість спілкуватися з дитиною лише коли відповідача не має вдома, що порушує її право на участь у вихованні дитини. До того ж, малолітній ОСОБА_3 є грудною дитиною та потребує постійного догляду з боку матері.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Обов'язком батьків у відповідності до положень Сімейного кодексу України є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
У ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 має стабільний самостійний дохід та працює на посаді патронажної медичної сестри в Нікопольській МРО Товариства Червоного Хреста. З місця роботи та місця проживання має позитивні характеристики (а.с.47,48).
Житлово-побутові умови позивача відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам, для дитини відповідного віку створені належні умови для розвитку та виховання
Спеціалістами Служби у справах дітей проведено профілактичну роботу з батьком дитини щодо врегулювання конфлікту між батьками.
Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 744 від 13 грудня 2017 року затверджено висновок Служби у справах дітей Нікопольської міської ради про визначення місця проживання дитини з матірю ОСОБА_1 (а.с.55,56), в якому також було зазначено, що провокуючи конфлікти, відповідач ОСОБА_2 порушує інтереси дитини на нормальне, спокійне життя, нехтуючи тим, що його син повинен мати постійне місце проживання та не повинен бути розлучений з матірю. До того ж, позивач не перешкоджає батьку виховувати та спілкуватися з сином, але відповідач неодноразово не повертав дитину, яка знаходилася на грудному вигодовуванні.

Таким чином, судом під час розгляду справи не було встановлено виключних обставин у розумінні положень ст. 161 СК України які б свідчили про неможливість визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матірю.

Крім того, суд під час розгляду справи враховує, що саме мати в найбільшій мірі може сприяти більш гармонійному розвитку малолітньої дитини.

З огляду на встановлені у справі обставини та враховуючи вік та інтереси дитини, суд вважає доцільним передати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_1 та визначити місце проживання дитини разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, задовольнивши тим самим позовні вимоги позивача

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України зі ОСОБА_2 підлягає стягненню на судовий збір в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) на користь держави.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 141,157, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12,13,18,76,81,89,141,218,263-265,,280 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відібрати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати матері ОСОБА_1.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) на користь держави.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_6