Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/2943/18

Номер провадження 22-ц/804/757/18

18 грудня 2018 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Українська Залізниця",

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року, у складі судді Шишиліна О.Г., повний текст рішення складений 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем. В день звільнення 06 червня 2017 року їй було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість по заробітній платі за період червень-липень 2016 року та з 16.03.2017 року по 06.06.2017 року, грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, а саме за 20 календарних дні; винагороду за підсумки роботи за 2016 рік та середній заробіток за час затримки розрахунку. З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заборгованість по заробітній платі у розмірі 20465,28 гривень, грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки у розмірі 4391,00 грн., нараховану, але не виплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 2160,37 гривень, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні у розмірі 52252,90 гривень та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3025,85 грн..

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Українська Залізниця» на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати в сумі 13573,41 грн.; грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, а саме за 20 календарних днів в сумі 4391,00 грн.; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 40117,28 грн.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 1737,81 грн. з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ "Українська Залізниця" в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ "Українська Залізниця" подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент звільнення позивач працювала в Донецькій дирекції залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», але місцезнаходження будівлі, де вона працювала, знаходилось на території проведення антитерористичної операції, яка не контролюється Українською владою. Відповідно Рішення ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017 року, виробнича діяльність на непідконтрольній території була припинена. В зв'язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації на підконтрольній Україні території, не має можливості підтвердити заборгованість по заробітній платі. Також судом першої інстанції не враховано науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України за 2018 року №126/2/21-10.2 про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У свою чергу, ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, зазначає, що вважає, що рішення суду першої інстанції законим та обґрунтованим, та таким, що винесене з додержанням процесуальних та матеріальних норм, тому просить залишити судове рішення без змін. Апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що посилання відповідача на висновки Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили) не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки вимоги позивача пов'язані зі звільненням проведеним 06 червня 2017 року. Само по собі наявність у відповідача науково-правового висновка не скасовує його обов'язків при проведенні розрахунку належних до виплати сум при звільненні. Також вважає, що відсутність будь-якої первинної документації на території України не може бути обставиною залежності працівника від отримання ним законних виплат за виконану роботу. Місцезнаходження юридичної особи - відповідача - місто Київ, відокремлений підрозділ знаходиться в місті Лиман Донецької області, що спростовує доводи відповідача про його перебування на тимчасово неконтрольованій території та неможливість виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно КЗпП України.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, клопотань до апеляційного суду не надавав, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за його відсутність.( а.с .168-169)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 яка заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи що позивач ОСОБА_2 в період з 1 вересня 2010 року по 06 червня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця»

З 01.08.2016 р. згідно наказом №1/ос від 29.07.2016 р. у зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера- електроніка 3 категорії з окладом у розмірі 4115 грн. Виробничого підрозділу «Інформаційно- обчислювальний центр «Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ( а.с. 11,13).

01.03.2017 р. згідно наказом №21/ІОЦ від 21.03.2017 р. позивачу було збільшено оклад до 5144 грн.. ( а.с. 16,18)

17.03.2017 р. згідно з наказом №19/ІОЦ відповідно до наказу №236/ДНД від 17.03.2017 з зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаної перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією було встановлено простой робітникам Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» (а.с. 22-24).

20.03.2017 р. згідно наказом №20/ІОЦ, встановлено працівникам Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» з 20 березня режим перебування на робочому місці під час простою ( а.с. 25-27).

06.06.2017 р. позивача на підставі наказу 1187/ДН-ос від 01.06.2017 р. звільнено з підприємства за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за 20 днів відпустки, що підтверджується також відповідними записами в трудовій книжці, копією наказу про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 28).

Згідно до наданих позивачем письмових доказів, а саме розрахунків заробітної плати за березень-квітень 2017 року, завірених начальником Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр», нарахована заробітна плата позивача у березні 2017 року становила 4655,56гривень, у квітні 2017 року - 4635,11 гривень, у травні 3493,40 гривень, та у червні 2017 року 789, 34 гривень, а всього 13573,41 гривень без утримання податків та зборів (а.с. 32-35, 37-38).

З довідки - розрахунку та розрахунку оплати відпустки вбачається, що при звільненні ОСОБА_2 повинна бути виплачена компенсація за 20 днів відпустки у розмірі 4391,00 грн. (а.с. 31)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені законні інтереси позивача, яка припинила трудові відносини з підприємством і мала право на час звільнення отримати від відповідача всі належні їй виплати із заробітної плати.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи, табеля обліку робочого часу за спірний період, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 06 червня 2017 року (а.с.30-32, 138,139,157,158).

Також вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку .

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається із матеріалів справи в наказі про звільнення від 06 червня 2017 року №1187/ДН-ос міститься інформація про те, що позивач має право на компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки. Аналогічна інформація міститься у довідці-розрахунку (а.с.28,29-31).

Суд першої інстанції враховуючи вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки та вірно визначив суму у розмірі 10659,88 грн., яка підлягає стягненню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі та іншим платежам в сумі 1796, 44 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача. (13573,41 гривень + 4391,00гривень)

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв'язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо, не підтверджені належними доказами та є припущеннями, є безпідставними.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на Указ Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» не приймаються до уваги, оскільки ці документи регламентують питання щодо припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов'язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 цього ж Закону встановлює, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року було прийнято постанову N 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Отже, оскільки судом було встановлено наявність заборгованості по заробітній платі та її складових ОСОБА_2 судова колегія погоджується з висновком суду про стягнення компенсації позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, а саме у сумі 1737,81 гривень.

Розмір та порядок компенсаційних виплат відповідачем не оскаржується.

Разом з тим, колегія вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» про безпідставне стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Українська залізниця» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується та вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню з відмовою ОСОБА_2 у позові з наступних підстав.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Як вбачається зі справи, відповідач посилався на об'єктивні причини, за наявності яких товариство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з ОСОБА_2 по заробітній платі і, зокрема, проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці ПАТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція.

Так, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, на підтвердження своїх заперечень проти судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.( а.с. 63-84)

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.( а.с 82)

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов'язків.

Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Апеляційний суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, Науково-правовий висновок, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 17 березня 2014 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає.

В цій частині колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18.

За викладених вище обставин, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40117,28 гривень і в цій частині у позові відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 141ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що позивач не звільнений зі сплати судового збору за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Українська залізниця» підлягає до стягнення витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1187 гривень 67 копійок. ( 67,1% від сплаченого судового збору у розмірі 1770 гривень)

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40117(сорок тисяч сто сімнадцять ) гривень 28 копійки - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ; регіональна філія «Донецька залізниця» 84404, м. Лиман Донецької області, вул. Привокзальна, 22) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1187 ( одна тисяча сто вісімдесят сім) гривень 67 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2018 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.