Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа : державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. про визнання права на частку у праві власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.12.1996 року він, відповідачі по справі, - ОСОБА_2, та його син ОСОБА_3, придбали за 12 900,00 грн. у спільну часткову власність без конкретного визначення часток, квартиру АДРЕСА_1. З відповідачем ОСОБА_2 на час укладення договору купівлі-продажу від 20.12.1996 року позивач у шлюбі не перебував. У вищенаведеному договорі купівлі-продажу від 20.12.1996 року відсутнє положення про визначення розміру часток у квартирі, що придбавалася у власність, а також не міститься положення про те, що покупці виходили з рівності часток у праві спільної часткової власності. Того ж дня, 20.12.1996 року, позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за яким він продав свою власну квартиру сторонній особі за 10 400,00 гривень. Оскільки на той час він не перебував з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, а тому на придбання квартири АДРЕСА_1 не поширювався режим спільної сумісної власності подружжя. Отримані від продажу своєї квартири грошові кошти у розмірі 10 400,00 грн., позивач витратив на придбання разом з відповідачами квартири АДРЕСА_1, яка була придбана за 12 900,00 грн., частки співвласників не визачені. Згідно з пунктом 2 додатку № 5 до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007року № 55 визначення у відсотковому відношенні частки проводиться за вартістю. Відповідно до пункту 3.2 вищевказаної Інструкції право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об'єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Отже, частка позивача у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 повинна становити 81/100. 03.09.2015року було укладено договір дарування частини квартири, за яким позивач подарував відповідачу ОСОБА_3 1/3 частини спільної квартири під АДРЕСА_1. А 10.09.2015 року відповідач ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування частини квартири, подарував відповідачу ОСОБА_2 2/3 частини цієї квартири. Про порушення своїх цивільних прав, а саме про те, що нотаріус не мав права посвідчувати відчуження позивачем 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, адже потрібно було попередньо виділити частки, - позивач дізнався 07.09.2017 року, коли звернувся до адвоката за правовою допомогою. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 03.09.2015 року та договір дарування від 10.09.2015 року; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати за позивачем право на 81/100 частку квартири під АДРЕСА_1; сятгнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позов.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа по справі в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази позивача, допитаного в якості свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач по справі ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 18.02.2009 р. , а 11.07.2009 р. їх шлюб було розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11).

Встановлено, що 20.12.1996 року було укладено договір купівлі-продажу за яким позивач, відповідачі по справі, ОСОБА_2, та їх син ОСОБА_3 придбали за 12 900 гривень 00 коп. у спільну власність, без визначення часток, квартиру АДРЕСА_1. Даний договір було належно зареєстровано 20.12.1996 року у Білоцерківському МБТІ за № 12273 (а.с.9).

Встановлено, що того ж дня, 20.12.1996 року, позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за яким він продав зазначену квартиру сторонній особі за 10 400,00 гривень (а.с.12).

Також, встановлено, що відповідач ОСОБА_2, яка також, діяла від імені малолітнього сина ОСОБА_3, продала сторонній особі квартиру АДРЕСА_3, що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 20.12.1996 року (а.с.57). При цьому, суд залишає поза увагою заперечення сторони позивача на неналежність наданого відповідачами доказу - зазначеного договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3, оскільки сам позивач підтвердив факт продажу 20.12.1996р. відповідачем ОСОБА_2 свого майна, а отже, відмінність в написані прізвища учасника правочину, «ОСОБА_2 - ОСОБА_2», ніяким чином не впливає на належність та допустимість цього доказу при вирішенні даного спору.

Встановлено, що 03.09.2015року був укладений договір дарування частини квартири, за яким позивач подарував відповідачу ОСОБА_3 1/3 частини квартири під АДРЕСА_1. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. (а.с.7)

Встановлено, що 10.09.2015 року відповідач по справі, ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування частини квартири, подарував своїй матері ОСОБА_2 2/3 частини квартири під АДРЕСА_1. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. (а.с.8).

З встановлених судом обставин вбачається, що як позивач так і відповідачі мали у власності по однокімнатній квартирі, які були ними продані в один день /20.12.1996року/ та в цей же день сторони спільно придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач, суду показав, що всі кошти вилучені від продажу його власної однокімнатної квартири були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1. Свідку відомо, що відповідачі теж продали 20.12.1996 року, власну однокімнатну квартиру. До 2017 року спору щодо часток у праві власності на житло не було. Свідок показав, що в подальшому він подарував своєму сину 1/3 частину вказаної квартири. А потім син подарував 2/3 частки цієї квартири своїй матері ОСОБА_2 Між сторонами була усна домовленість про те, що позивач й надалі залишатиметься зареєстрованим в кв. АДРЕСА_1, але ОСОБА_2 порушила угоду, звернулася до суду та визнала позивача таким, що втратив право користування цим житлом.

Відповідач та представник відповідачів, заперечуючи позов, суду пояснили, що частки у праві власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, були рівними. Жодних спорів з даного приводу не було ні при укладенні в 1996 році договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, ні при укладенні в 2015 році договору дарування 1/3 частини цієї квартири між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 Сам позивач не заперечував, що дарує сину свою частку /1/3/ квартири. Також, сторона відповідача вказала на те, що оскільки позивач не був стороною договору дарування частки квартири від 10.09.2015 року, який було укладено між відповідачами, - то, взагалі, є безпідставною його вимога про визнання даного договору недійсним.

Крім іншого, відповідачі вказують на пропуск позивачем строку позовної давності з даними вимогами, відповідно доч.2 ст. 258 ЦК України. Однак, суд звертає увагу, що в даному випадку позивач не ставить вимогу про розірвання договорів дарування (ст. 728 ЦК України), а отже, дана заява про застосування положення про строк позовної давності за положеннями ст. 257,258 ЦК України, - є безпідставною.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його

вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Позивач в обґрунтування підстав позову посилається на абзац перший та другий пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 " Про судову практику за позовами про захист права приватної власності ", де зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Слід зазначити, що позивач не оспорює правочин - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За даним договором не визначено частки співвласників і в подальшому ніякою угодою між співвласниками майна не було визначено їх частки. Наразі позивач безпідставно зазначає, що його частка в спільній власності на квартиру становить 81/100, наводить розрахунок цієї частки. Ні позивач, ні інші учасники правочину - договору купівлі-продажу квартири, не ставили питання про визначення часток в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1. Більше того, сам позивач, укладаючи 03.09.2015року договір дарування своєї частки в зазначеній квартирі, виходив з рівності часток, тобто подарував своєму сину ОСОБА_3 1/3 частину цієї квартири, а не 81/100 частину.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Отже, судом встановлено, що в грудні 1996 року сторони придбали в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1. Жодних спорів щодо часток співвласників на майно як при укладені цього договору купівлі-продажу так і в подальшому не було. Крім того, позивач, як один із співвласників майна, відчужив свою частку квартири, визначивши її в 1/3, тобто виходячи із рівності часток і при цьому інші співвласники не заперечували даного.

Згідно ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Позивачем не доведено підстав визнання договору дарування недійсним за ст.203, 215 ЦК України.

Позивач зазначає, що 03.09.2015 року подарував відповідачу ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 і при цьому безпідставно вказує, що не були визначені частки у праві спільної часткової власності та його частка є значно більшою, ніж частки інших співвласників.

Даючи оцінку наданим доказам, суд вважає недоведеним факт того, що учасники спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 при надбанні ними в 1996 році майна виходили з рівності їх часток. Наразі, є безпідставним визнавати оспорювані правочини недійсними з підстав того, що позивач вважає розмір своєї частки більшим, оскільки на його думку, вилучені кошти від продажу саме його майна пішли на придбання спільної квартири АДРЕСА_1, а кошти вилучені від продажу майна відповідачів не були включені в створення спільної власності. Дані твердження є припущеннями. При цьому суд звертає увагу, що сам позивач у вересні 2015року подарував відповідачу ОСОБА_3 свою 1/3 частину спірної квартири та не вказує на помилку при вчиненні цього правочину (ст.229 ЦК України).

Згідно ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано безперечних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Також, оскільки суд відмовляє повністю в задоволенні позову, то відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення даного позову, вжиті за ухвалою судді 04.12.2017 року.

Згідно ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст..ст.203,215,355,357,368 ЦК України, ст.ст.12,81, 141,158, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа : державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. про визнання права на частку у праві власності на квартиру - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті по даній справі за ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду від 04.12.2017 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 15.01.2018 року року.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Суддя О. Я. Ярмола