Справа № 128/1310/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі- Кузьменко А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 «про визнання заповіту недійсним», -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2015 року позивач звернулася до Вінницького районного суду із первісним позовом , який після зміни підстави позову від 29.07.23015 року ( Т.1 а.с. 98), обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько її - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок № АДРЕСА_1. Вона, як спадкоємець першої черги, в установленому законом порядку звернулася до нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, на підставі якої заведено спадкову справу № 70/2014. Нотарусом їй було повідомлено , що також із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого - ОСОБА_2, на ім'я якої ніби-то її батьком 28 грудня 2013 року складено заповіт.

Вказує , що згідно змісту посвідчувального напису у заповіті , він записаний секретарем виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради, зі слів заповідача. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5, власноручно підписаний ним та свідками у присутності секретаря о 15 годині 25 хвилин. У зв'язку із станом здоров'я заповідача заповіт складено та посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_1 о 15 годині 25 хвилин.

Вважає даний заповіт недійсним у зв'язку з його невідповідністю вимогам чинного законодавства, а також за відсутності волевиявлення заповідача, виходячи з наступного.

Вказує, що вона є єдиною донькою померлого. Її батьки розлучилися у жовтні 1995 року, їй на той час було 26 років, однак, як і до, так і після їх розлучення, вона постійно спілкувалася з батьком, між нами були досить теплі родинні стосунки і тісний зв'язок батька з донькою. Ще під час спільного проживання, у 1991 році її батьки побудували одноповерховий житловий будинок з цокольним приміщенням у АДРЕСА_1. Станом на 1994 рік будинок вже було побудовано: покрито дах, встановлено вікна, зроблено гараж, підвальне приміщення, залишилося закінчити лише внутрішні роботи. У даному будинку мали намір жити її батьки. Однак, згодом з'ясувалося, що у батька є інша жінка, що і стало причиною розірвання шлюбу. Мирним шляхом батьки розділили майно: у власності її матері залишилася квартира з меблями та побутовою технікою, а батькові відійшов житловий будинок. Вона важко переживала розлучення батьків і батько, відчуваючи свою провину у руйнуванні родини, якнайкраще старався забезпечити її, постійно допомагав і завжди говорив, що будинок належатиме їй. Більш того, незадовго до своєї смерті батько хотів розлучитися, скаржився на свою безправність і просив у неї згоди повернутися у родину. Він хотів, щоб вона за ним доглядала, запевняв, що він нічого ніколи не підписував. Тому, коли вона дізналася про існування заповіту, впевнена в його недійсності через відсутність волевиявлення померлого і також через те, що він взагалі підписаний не батьком.

Вважає, що вона є однією із спадкоємців після померлого, тому, вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки вважає, що існує причинний зв'язок між її порушеним її правом та протиправними діями з боку відповідача. Тому просить суд визнати недійсним заповіт від 28 грудня 2013 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Швець Марією Дорофіївною, зареєстрований в реєстрі за № 59.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свій позов у повному обсязі з підстав зазначених у ньому та надала суду аналогійні покази.

Також в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8, підтримала позов у повному обсязі з підстав зазначених у ньому, просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволенні позову , суду пояснила, що посилання позивача на те, що батько ніколи не припиняв з нею родинних стосунків, надавав матеріальну допомогу, піклувався про неї , -не позбавляв можливості спадкодавця залишити заповіт на іншу особу. Не згодна з позивачем і із тим, що будинок розташований у АДРЕСА_1 був побудований спадкодавцем ОСОБА_5 та її матір'ю ОСОБА_9, а при розподілі майна між подружжям -ОСОБА_5 отримав будинок, а ОСОБА_9- отримала квартиру з домашнім майном. Оскільки цей будинок побудований на її земельній ділянці, зареєстрований на її ім'я, свідоцтво про право власності видане також на її ім'я. До будівництва будинку мати позивача не мала ніякого відношення. Ці обставини підтверджуються ухвалою Ленінського районного суду від 29.08.1995 року, якою затверджено мирову угоду, укладеною між ОСОБА_5 і ОСОБА_9 у цивільній справі про розподіл майна. Вказує, що посилання в позовній заяві на те, що батько хотів з нею розлучитися, щоб позивачка за ним доглядала, запевняв, що він ніколи нічого не підписував, є надуманими позивачкою. Спадкодавець був освоєною людиною, цілеспрямованим, всі життєві питання вирішував сам, при необхідності консультувався з спеціалістами. Зазначення в позовній заяві, що заповіт « взагалі підписаний не батьком» спростовується самим заповітом та поясненнями свідків, які були присутніми при підписанні заповіту. Це свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 Свідків запрошував сам спадкодавець, в зв'язку з чим секретарю сільради прийшлося затримуватися в будинку, очікуючи приходу свідків. Не надається передбаченого законом доказу, що підпис батька несправжній. Спадкодавець був абсолютно психічно здоровою особою і ніколи не страждав психічним захворюванням. Останні роки свого життя спадкодавець страждав на хворобу сосудів ніг у зв'язку з цукровим діабетом. Він знаходився на лікуванні в декількох медичних закладах, йому робилися операції на сосудах ніг, жоден заклад не зазначив в історії хвороби, що захворювання спадкодавця ускладнено психічними розладами. Заповіт був складений 28 грудня 2013 року, а 3 січня 2014 року спадкодавець був госпіталізований в лікарню на стаціонарне лікування. Жодних порушень психіки у нього не було, а тому посилання позивачки на ст.225 ЦК України безпідставні. Вважає, що секретар сільради, посвідчуючи заповіт, діяв відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування». Заповіт відповідає всім вимогам зазначеного Порядку. Законних підстав для визнання заповіту недійсним немає, тому просить суд відмовити у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3 також заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених відповідачем.

Представник відповідачаЛука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Кушнір С.В. в судовому засіданні ( Т.1 а.с.141) заперечував проти задоволення позову , оскільки вважає, що секретар сільської ради при посвідчені заповіту діяла в межах чинного законодавства.

В подальшому представник відповідачаЛука-Мелешківської сільської ради Сич В.М. подав суду заяву про проведення судового розгляду даної справи у його відсутності при вирішенні справи , поклався на розсуд суду..( Т. 1 а.с. 151)

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що має професію -інструктор лікувальної фізкультури. Знайома з ОСОБА_1 з 2000 року. В 2011 році , вона на прохання позивач приїжджала до її батька після перенесеного ним інсульту . Неля показувала дорогу як їхати, тільки щоб подивитись на батька, вона зустрічалась спілкувалась з її батьком. Відкрила двері жінка, він був вдома після хвороби, лежав в ліжку, потім його посадили, бо їй потрібно було подивитись на скільки паралізована сторона права більш-менш, ліва повністю. Все було в дуже напруженому стані, жінка була невдоволена їх приходом. Вказала, що позивач та внучка дуже добре відносилися до батька.

Свідок ОСОБА_14, суду показала, що на час складання заповіту та на даний час працює Лука-Мелешківської сільської ради секретарем сільської ради у грудні 2013 року ОСОБА_5 зателефонував їй у п'ятницю, це був неприйомний день, тому її на місці не було, сказав, що хоче скласти заповіт на дому , оскільки хворіє. Вона відповіла , що може у понеділок, а він сказав, що він у понеділок не може, оскільки о 8 год. лягає у лікарню, запитав чи можна завтра, тому домовились на суботу. Вона приїхала у суботу до нього до дому , він сказав, що хоче скласти заповіт при свідках; вона взяла паспорти свідків, взяла його паспорт поїхала на роботу, склала заповіт, приїхала назад, свідки ще були, вони цей час чекали. Він прочитав заповіт сам, вголос при свідках, підписав і все. Я ще запитала чому він робить заповіт, адже будинок на дружині, він сказав, що він її хоче захистити. Свідки також читали заповіт уголос, а потім підписували.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що був одним із свідків коли складався заповіт. Сусід ОСОБА_5 в другій половині дня подзвонив і просив зайти до нього. Він прийшов до ОСОБА_5 , там вже була секретар сільської ради, ОСОБА_5 спитав мене чи я взяв паспорт, він сказав, що не взяв, тому вернувся додому взяв паспорт і знову прийшов вже з паспортом, там ще була ОСОБА_10, прізвища не пам'ятаю. ОСОБА_14 склала заповіт, ОСОБА_15 його прочитав, потім задав кілька питань секретарю. Він як свідок також читав заповіт та підписав. Суду доповнив, що цей заповіт ОСОБА_5 хотів написати задовго до цієї дати на ОСОБА_16, чи нотаріально не знає але казав що хоче зробити заповіт на ОСОБА_16.

Свідок ОСОБА_10, суду пояснила, що була одним із свідків підписання заповіту. Зазначила, що живе по сусідству з ОСОБА_16 та раніше там жив ОСОБА_15. Вона була присутня при тому, як ОСОБА_15 оголошував заповіт; подзвонив їй ОСОБА_15, це була глибока осінь. ОСОБА_15 подзвонив сказав, щоб вона взяла паспорт і прийшла до нього . Вона прийшла до нього до дому де був ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та секретарь сільської ради ОСОБА_17 Секретар пояснила їй що вона як свідок повинна була робити. Секретар їздила складати заповіт, взяла паспорти. ОСОБА_15 сказав, що потрібно оформити заповіт на ОСОБА_16, він сам говорив ці слова йому ніхто не підказував. Після коли заповіт був складений вона його читала та підписала після ОСОБА_11, ОСОБА_15 сам взяв вголос уважно прочитав, потім підписав. Суду доповнила, що ОСОБА_5 хворів, але в нього не було ніяких відхилень. В нього був нормальний стан, він ще газетку читав, коли подзвонив, сказав просто взяти паспорт. ОСОБА_18 знає, це його дочка. Бачила її дуже рідко , в основному коли були дні народження. Внучку -не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його сестрою. Суду показав, що ОСОБА_5 йому казав , що він підстрахував свою ОСОБА_2, оскільки зробив на неї заповіт. Це було після останньої операції, місяць він не пам'ятає.

Заслухавши думки та позиції учасників процесу, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази в справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позов позивача є необґрунтованим та таким у задоволені якого слід відмовити виходячи з такого.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_5, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого повторно 05.09.2014 року (т.1 а.с.11).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок № АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та ксерокопією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.9, 10), в установленому законом прядку звернулася до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після померлого батька, на підставі якої заведено спадкову справу № 70/2014 (т.1. а.с.34-42).

З пояснень позивача вбачається, що під час звернення із заявою про прийняття спадщини їй було повідомлено нотаріусом, що також з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого - ОСОБА_2, на ім'я якої ОСОБА_5 28 грудня 2013 року було складено заповіт.

Судом встановлено, що на випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишив заповіт, посвідчений 28 грудня 2013 року секретарем виконкому Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області - ОСОБА_14 в присутності свідків: ОСОБА_20 та ОСОБА_11, та зареєстрований в реєстрі за № 59, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, своїй дружині ОСОБА_2. У зв'язку із станом здоров'я заповідача заповіт складено та посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_1 о 15 годині 25 хвилин, що підтверджується копією вказаного заповіту (т.1 а.с.42 зі звороту).

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Крім того, згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З копії спадкової справи № 70/2014, заведеної приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, вбачається, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_5 (т.1 а.с.34 зі звороту - 35).

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 1, 2, 3 статті 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки заповіт є одностороннім правочином, до нього застосовуються правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з аналізу вимог ст.203 ЦПК України, для дійсності правочинів необхідно, щоб: зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

З пояснень в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_20 достеменно судом встановлено , що вони безпосередньо були свідками як складався свідком -секретарем сільської ради ОСОБА_14 заповіт за добровільним волевиявленням ОСОБА_5 та у його присутності; з показів свідків вбачається, що секретарем сільської ради були виконані у повному обсязі дії по посвідченню заповіту від 28 грудня 2013 року , передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 та затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року за № 296/5.

Добровільність волевиявленням ОСОБА_5 в момент складання заповіту підтверджується і висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 15 червня 2017 року. (т.2 а.с.2-8).

Додані належні, достатні, допустимі докази не спростовані позивачем жодним доказом.

Також твердження позивача та її представника про те, що вищезазначений висновок експерта недостатньо обґрунтований, суперечить іншим матеріалам справи, складений з істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, оскільки проведений іншою експертною установою ніж було доручено згідно ухвали суду, суд вважає, хибним. Оскільки даний висновок є обґрунтованим, законним та узгоджується із показами свідків, письмовими доказами у даній справі.

Виходячи з вище викладеного, при перевірці судом підстав, заявлених ОСОБА_1 для звернення із цим позовом до суду, достовірно встановлено, що оспорюваний нею заповіт, складений від імені ОСОБА_5 28.12.2013 року, відповідає нормам ст.203 ЦК України, встановленим для дійсності правочину, а також нормам ст.1247 ЦК України, які визначають загальні вимоги до форми заповіту

Відтак, виходячи з аналізу перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким , що підлягає відмові у задоволені.

Оскільки у позові позивачу відмовлено, то понесені нею судові витрати підлягають залишенню за нею.

Керуючись ст.ст. 258,259,263-265, ч.ч.4,6, ст. 268 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним»,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено 19.01.2018 року.

Суддя: