АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/135/18 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 622/1310/15-ц Шабас О.С.
Категорія: захист прав споживачів Доповідач - Швецова Л.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Піддубного Р.М., Яцини В.Б.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Кредитної Спілки «Інтер-Інвест», ОСОБА_3 про захист порушеного права споживача фінансових послуг та відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року (судді Шабас О.С.),

установив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КС «Інтер-Інвест», ОСОБА_3 про захист порушеного права споживача фінансових послуг та відшкодування шкоди, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати нікчемними пункти 2.1.2.4., 2.2.3, 2.4.4. кредитного договору № 400879 від 18.05.2010 року з дати його укладення; визнати, що пункт 8.2. кредитного договору № 400879 від 18.05.2010 року з моменту укладення кредитного договору є таким, що не відповідає передбаченим у пунктом 6 статті 3, частини 3 ст. 509 та частин 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, э дискримінаційним, несправедливим та недійсним; визнати недійсним п.9.1 кредитного договору № 400879 від 18.05.2010 року з моменту укладення кредитного договору; встановити факт відсутності у кредитному договорі № 400879 від 18.05.2010 року передбачених законом наступних істотних умов: детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (пункт 2 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; умови про порядок припинення договору (пункту 8 частина 1 статті 6 Закону України «Про фінансову послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»); дат і сум надання частин кредиту (пункту 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»); визнати кредитний договір № 400879 від 18.05.2010 року недійсним як такий, що укладений з використання нечесної підприємницької практики та під впливом обману з боку кредитної спілки «Інтер-Інвест» та зобов'язати кредитну спілку «Інтер-Інвест» повернути позивачу 12449,55 грн.; визнати неправомірними та незаконними нарахування процентів за користування кредитом після 18.05.2011 року у зв'язку з закінченням строку дії кредитного договору; визнати неправомірними та незаконними нарахування додаткових процентів за користування кредитом взагалі і після 18.05.2011 року; зобов'язати ОСОБА_3 внести до каси спілки суму 1433,10 гривень в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 10000, 00 грн.; визнати, що виконання кредитного договору № 400879 від 18.05.2010 року здійснювалося з використанням агресивної і нечесної підприємницької практики і тому він недійсний; зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Милицю М.Л. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис за № 795 про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки від 18 травня 2010 року, реєстровий номер 794, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться по вул. Гора, 19 в с. Миронівка Золочівського району Харківської області, що належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності; застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши відповідача повернути ОСОБА_2 сплачені по кредитному договору №400879 від 18.05.2010 року відсотки, пеню, штрафні санкції тощо; зняти заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 794 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстровим номером 9839696; виключити з державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 9839806.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 18 травня 2010 року між Кредитною спілкою «Інтер-Інвест» та ним укладено кредитний договір, за яким ним отримано кредит в сумі 80 000 грн. на строк з 18.05.2010 року до 18.05.2011 року, зі сплатою 60 % річних. В забезпечення виконання даного зобов'язання було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані по вул. Гора, 19 в с. Миронівка Золочівського району Харківської області.

Щодо визнання пунктів 2.1.2.4, 2.2.3, 2.4.4 кредитного договору нікчемними, зазначав, що ці пункти прямо суперечать приписам частини 3 статті 1056-1 ЦК України, якою передбачено, що умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи встановлювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Дані пункти також заборонені нормами частини 2 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Щодо визнання недійсними пунктів 8.2 та 9.1 кредитного договору зазначав, що наявність п. 8.2. кредитного договору (у разі прострочення платежу) призвела до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, у зв'язку з чим ці умови кредитного договору є несправедливими. В прострочення платежу розмір такої підвищеної процентної ставки визначений у розмірі 120 % річних. Визначений у п.8.2. кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 120% річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Пункт 9.1 кредитного договору стосовно розгляду спорів лише за місцезнаходженням кредитодавця прямо суперечить приписам статей 109,110 України.

Щодо встановлення факту відсутності певних умов зазначав, що кредитний договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (п.2 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів") умови про порядок припинення Договору (п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»); дат і сум надання частин кредиту, оскільки кредит фактично надавався частинами (18.05.2010 р.- 30000,00 грн.; 21.05.2010 р. - 18000,00 грн.; 07.06.2010 р. - 32000,00 грн.). Договором же (п.1.1.) передбачена видача кредит впродовж дводенного строку з дня підписання договору, тобто, до 19.05.2010 року; закінчився 18.05.2010 року.

Крім того, оспорюваний Договір взагалі не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, а це є істотними умовами (статті 638 ЦК).

Щодо визнання кредитного договору недійсним зазначав, що при укладенні договору йому не була надана в повному обсязі належна інформація, а тому договір є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Так, з аналізу матеріалів кредитного договору встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством в'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме, всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за іншим договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь спілки, так і на користь їх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Також, в порушення статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було повідомлено про необхідність понесення грошових витрат, що склали загалом 4217 грн., що становлять 800 грн. - оцінка предмета застави незалежним оцінювачем, 400 грн. - оцінка предмета застави бюро технічної інвентаризації Золочівського району та транспортні витрати; 400 грн. - витяг з реєстру прав власності; 400 грн. - оновлений технічний паспорт житлового будинку; 17 грн. - довідка з Жовтневої сільської ради про склад сім'ї; 200 грн. - нотаріально посвідчена згода співвласника на передачу частки позивача у заставу; 2000 грн. - нотаріальне посвідчення договору іпотеки.

Величина реальної процентної ставки за цим договором становить - 65,27%, що на - 5,27% більше, ніж передбачено умовами укладеного кредитного договору, а фактична сума абсолютного подорожчання (переплати) Позичальником по кредиту складає - 52216 грн., що визначається як сума переплат за процентами та іншими додатковими витратами, які несе Позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до його погашення, а документальне оформлення КС «Інтер-Інвест» за кредитним договором не відповідає всім вимогам Закону та нормати - правовим актам України, які регулюють питання кредитних відносин.

Таким чином, даними підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог частини 2 статті 11 та 16 частини 1 статті 6 закону «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та, по суті, примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

Під час укладення кредитного договору спілка приховала від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказала в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввела позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник спілки, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, об'єктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, може свідчити про наявність умислу в діях відповідача, а тому позивач наполягає на поверненні 12449,55 грн.

Щодо визнання неправомірним нарахування процентів після 18.05.2011 року у зв'язку з закінченням строку дії договору, зазначав, що при укладенні кредитного договору було складено графік погашення кредиту та процентів зі строком його дії до 18.05.2011 року. Згідно особової картки позичальника 1) за період з 29.08.11 по 26.02.13 сплачено додаткових відсотків 9600,00 грн., заборгованість зі сплати додаткових відсотків, нарахованих станом на 29.08.11 на дату 26.02.13 складає 16598,83-9600=6998,83 грн.; 2) з 29.08.2011 р. по 26.02.13 р. нараховане днів прострочення кредитного договору по сплаті відсотків: 2011 рік-124 днів; 2012 рік - 366 днів; 2013 рік - 57 днів. Загалом прострочка складає 547 днів. Сплата відсотків з суми тіла 61570,86 складає 101,21 грн./день.

На 547 днів сума відсотків 101,21x547=55361,87 грн.

На 547 днів сума додаткових відсотків складає 101,21x547=55361,87 грн.

Всього на 26.02.2013 року заборгованість за тілом кредиту-61570,86 грн.,

заборгованість за відсотками по договору - 16598,83+55361,87=71960,7 грн. заборгованість за додатковими відсотками - 6998,83+55361,87=62360,7 грн. Загальна сума заборгованості складає 195892,26 грн.

Згідно з вищенаведеним правовим обґрунтуванням сума процентів за кредит, які

підлягали стягненню з позичальника, кредитна спілка повинна була рахувати з

18.03.2011 року по 18.05.2011 року, тобто в межах строку дії кредитного

договору: кількість днів несплати процентів з 18.03.2011 року по 18.05.2011 року - 61; основна сума кредиту (тіло кредиту) - 61570,86 грн.; сума процентів - 61570,86 х 60% : 100 : 365 х 61 = 6173,95 грн.;

Загалом позичальник повинен був сплатити кредитній спілці: тіло кредиту-80000,00 грн.; проценти за кредит - 80000,00 грн.х60%: 100=48000,00 грн.; всього-128000,00 грн.

Станом на 26.02.2013 року за даними кредитної спілки позичальником сплачено: тіло кредиту-18429,14 грн.; відсотків основних і додаткових - 48302,31 грн.; додаткових відсотків - 9600,00 грн.; ВСЬОГО: 18429,14 грн. + 48302,31 грн. + 9600,00 грн.=76331,45 грн.

Таким чином, на підставі діючого законодавства борг позичальника за даними спілки станом на 26.02.2013 року повинен складати: 128000,00 грн. - 76331,45 грн. = 51668,55 грн.

Щодо визнання неправомірними нарахування додаткових відсотків за кредитом взагалі і після 18.05.2011 року зазначав, що за невиконання порушення грошового зобов'язання після дії кредитного договору можливий інший вид відповідальності, зокрема, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, враховуючи недійсність нарахування додаткових процентів, сума боргу позичальника завищена на суму додаткових відсотків.

Щодо зобов'язання ОСОБА_3 внести до каси спілки кошти та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 10000 грн. зазначав, що 18.03.2011 року він сплатив кредитній спілці 5000,00 грн. і йому були надані прибуткові касові ордери №№ 349,350,351, але сума за ордером №351 (проценти за користування кредитом), по касі не проведена. В особовій картці позичальника сума 1433,10 грн. також не врахована, оскільки не проведена по касі. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 йому спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в 10000 грн.

Щодо визнання виконання кредитного договору таким, що здійснювався з використанням агресивної і нечесної підприємницької діяльності зазначав, що згідно прибуткового касового ордеру №351 від 18.03.2011 року на суму 1443,10 грн. з підставою платежу «Внесення до резервного капіталу», хоча згоди на проведення такого платежу він не надавав. Таким чином, у даному касовому ордері, який складається з двох частин (прибуткового касового ордеру, який залишається у спілці, і квитанції до прибуткового касового ордеру, яка надається платнику, та є офіційнім документом, не співпадають підстава платежу та підписи посадових осіб. Це свідчить про те, що службовими особами кредитної спілки зроблено службове підроблення, оскільки дану суму - 1433,10 грн. він сплачував як проценти за користування позикою.

Щодо зобов'язання приватного нотаріуса Милиці М.Л. виключити нерухоме майно з реєстру іпотек та заборон відчуження зазначив, що недійсність кредитного договору №400879 вказував на недійсність договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за №794, між іпотекодавцем ОСОБА_2 і іпотекодержателем - кредитною спілкою «Інтер-Інвест», посвідченого 18 травня року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милиця М.Л.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було досліджено суттєві факти, які підтвердженні належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи і які прямо впливають на обсяг позовних вимог.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не здобуто доказів про надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладанням кредитного договору не вчиняв. Також вважав, що не враховані вимоги закону про захист прав споживачів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції перевіряє справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено підстав для визнання основного зобов'язання недійсним, також не вбачалося підстав для задоволення вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину та скасування іпотеки та виключення відповідних відомостей з реєстру.

З таким рішенням суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно з пункту 6 частини 1 статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2010 року між Кредитною спілкою «Інтер-Інвест» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №400879, за яким ним отримано кредит в сумі 80 000 грн. (п.1.1) на строк 12 місяців (п.1.6), зі сплатою 60% річних (п.1.2). Цільове призначення - споживчі цілі. (п.1.3). Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що під кредитним зобов'язанням розуміється грошові кошти, надані у кредит у розмірі, передбаченому п.1.1, плати за його користування, встановлена п.1.2, у тому числі проценти, передбачені п. 8.2, у випадках порушення вимог цього Договору. В розділі 3 договору визначено строки та розмірі погашення кредиту та виплати процентів (том 1 а.с. 19).

В забезпечення виконання зобов'язання 18.05.2010 року між КС «Інтер-інвест» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані по вул. Гора, 19 в с. Миронівка Золочівського району Харківської області.

Заочним рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 15 травня 2013 року, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2014 року та ухвалою цього ж суду від 30 червня 2015 року, ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року та 28 липня 2015 року, залишеними без змін у відповідній частині постановою Верховного Суду України від 02.11.2016 року, з усуненням описки ухвалою цього ж суду від 13.03.2017 року (622/218/13-ц), встановлено та надано відповідні судження і висновки, згідно яких ОСОБА_2 порушено умови укладеного 18.05.2010 року між ним та КС «Інтер-інвест» кредитного договору №400879.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно статті 628 ЦК України.

Відповідно умов кредитного договору підписанням цього договору, позивач свідчив про те, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував свою здатність виконувати умови договору. Крім цього, для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладенні кредитного договору, та як наслідок відсутність жодних обмежень щодо свободи вибору продукції, волевиявлення тощо.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до приписів статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами

Згідно зі статті 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог представник позивача посилаючись на вимоги постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та норми статей 11, 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту від 18 травня 2010 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Позивачем не доведено і відповідно судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача та погіршення становища позивача внаслідок дій службових осіб банку.

Частиною 1 статті 215 ЦК передбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень статті 215 ЦК України та пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог статті 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

Крім цього, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення по справі судової технічної експертизи давності документа.

Так, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2017 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, призначено по справі судову технічну експертизу давності документа.

У зв'язку з невиконанням сторонами клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та несплатою ОСОБА_2 вартості робіт по проведенню експертизи, на підставі статті 86 ЦПК України судова технічна експертиза знята з виконання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 15 січня 2018 року.

Головуючий: Швецова Л.А.

Судді: Піддубний Р.М.

Яцина В.Б.