Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/5835/13Головуючий у 1-й інстанції Полянчук Б.І.
Пр. № 22-ц/778/799/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Юрченко Ю. на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 треті особи: реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов'язання здійснити дії, витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2013 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому остаточно уточнив (т.с. 3 а.с. 24-34) та в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати п.5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»;

- визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_5 від 29.07.2010 року на земельну ділянку площею 0,0613 га., виданого на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_3 вартістю 32 164,11 грн.;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) земельну ділянку вартістю 32164,11 грн., площею 0,0613 га., яка знаходиться по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_6 та передати її територіальній громаді м. Бердянськ.

В обґрунтування свого позову прокурор зазначав, що прокурорською перевіркою встановлено порушення земельного, водного законодавства, а також законодавства про містобудівну діяльність при наданні у власність земельної ділянки ОСОБА_3 Так, Бердянською міською радою 25.02.2010 року прийнято рішення №41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», п. 5. 5.59 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,0613 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації. На підставі зазначеного рішення 29.07.2010 року за ОСОБА_3 проведена державна реєстрація за реєстраційним номером 75 державного акту на право власності НОМЕР_5 на зазначену земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.11.2013 року вказана земельна ділянка знаходиться у спільній власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, державний акт на землю від 29.07.2010 НОМЕР_5, кадастровий номер НОМЕР_7.

Проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_3 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства. Так, згідно з положеннями ст. 51 ЗК України спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення. Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок вказаної категорії підлягають обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації. Але зазначена вимога виконана не була, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено без проведення зазначеної експертизи.

Крім того, позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 вищезазначеної земельної ділянки 01.06.2010 були відкликані управлінням Держкомзему у м. Бердянськ у зв'язку з виявленими Головним управлінням Держкомзему за участю управління Держземінспекції порушеннями вимог чинного законодавства. Також, 16.04.2010 головою Запорізької обласної державної адміністрації видано розпорядження №101, пунктом 14.4 якого зазначено, що Бердянській міській раді необхідно скасувати висновки управління архітектури та містобудування Бердянської міської ради, надані з 20.05.2009 року, стосовно відведення земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво на територіях рекреаційного призначення. Пунктом 16.5 вказаного розпорядження зазначено, що Бердянській міській раді до 15.05.2010 року необхідно привести у відповідність з вимогами чинного земельного законодавства рішення, що були прийняті з порушеннями земельного законодавства. На виконання вказаного розпорядження управлінням архітектури та земельних відносин були відкликані висновки щодо погодження землевпорядної документації, зареєстровані в управлінні, про що 22.03.2011 р. було направлено відповідного листа до управління Держкомзему у м. Бердянськ. Вказаним листом відкликано висновок №222-02/10, виданий управлінням архітектури та земельних відносин стосовно відведення земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво ОСОБА_3

Також, згідно зі ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Відповідно до схеми місцезнаходження земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах міста Бердянська, на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Крім того, відповідно до листа Управління Держземагенства у Бердянському районі №0569/01-23 від 19.02.2014 спірна земельна ділянка розташована на відстані 102 метрів від урізу води Азовського моря.

Пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року №434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 р. № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, відсутність у проектах землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Згідно з положеннями ст. 59 Земельного кодексу України, ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Виходячи з наведених норм закону спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність.

Крім того, спірним рішенням міської ради порушено вимоги містобудівного законодавства.

Так, відповідно до ст. ст. 12, 19 Закону України «Про планування та забудову території», який діяв на момент надання земельної ділянки у власність, Генеральним планом населеного пункту визначаються, крім іншого, потреби в територіях для забудови та іншого використання; потреба у зміні межі населеного пункту, черговість і пріоритетність забудови та іншого використання територій.

Статтею 19 даного Закону передбачено, що на території населеного пункту відповідною радою встановлюється режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб.

Режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів або місцевих правилах забудови.

Режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, враховується при розробленні землевпорядної документації.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми законодавства, забудова та використання території населених пунктів повинні відповідати Генеральному плану відповідного населеного пункту.

Аналогічні норми зазначені і в ст.ст. 1, 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який діє на цей час.

Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

В той же час, відповідно до інформації виконавчого комітету Бердянської міської ради від 15.05.2013 з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, затверджений рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009, земельна ділянка по АДРЕСА_3 розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку.

Крім того, відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктів, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Статтями 48, 52 Земельного кодексу України забороняються передача земельних ділянок оздоровчого призначення у власність і надання у користування громадянам для діяльності, несумісної з охороною природних лікувальних властивостей і відпочинком населення.

Однак, у порушення вищенаведених норм законодавства та Генерального плану міста Бердянська, спірним рішенням Бердянської міської ради ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.

Таким чином, Бердянською міською радою при прийнятті п.5.59 рішення № 41 від 25.02.2010 порушено вимоги земельного, водного та містобудівного законодавства, що вказує на протиправність дій міської ради, а тому зазначене рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

У зв'язку з наведеним є всі підстави стверджувати, що ОСОБА_3 незаконно набула і у подальшому незаконно відчужила на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_3, яка підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Бердянська на підставі ст. 388 ЦК України.

Вважав, що прокуратурою не пропущено строк позовної давності виходячи з наступного.

З приводу застосування норм п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» Верховним Судом України висловлено декілька правових позицій, які містяться у постановах від 16.09.2015 у справі № 6-68цс 15 та від 16.12.2015 у справі № 6-251 Оце 15. Так, у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 зазначено, що Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

У постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510 цс 15 Верховний Суд України конкретизував випадки, до яких застосовується попередня його постанова у справі № 6-68цс15 та зазначив, що вказана правова позиція стосувалася спірних правовідносин, які виникають із оскарження державою правових актів органів державної влади, та ґрунтувалася на тому, що держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У випадку коли вимоги прокурора обґрунтовуються порушенням права власності на землю з боку органу місцевого самоврядування, а не державного органу правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 в частині норм пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» не підлягає застосуванню.

З аналізу наведеної практики Верховного Суду України вбачається, що у разі звернення прокурора з позовом до органу місцевого самоврядування, яким здійснено незаконне розпорядження землею, на позовні вимоги, визначені у п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України (про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право), позовна давність не поширюється.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2013 року (т.с. 1 а.с. 55) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року (суддя Ліхтанська Н.П., т.с. 2 а.с. 28-29), з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 28 січня 2016 року (т.с. 2 а.с. 231) позов позивача задоволено частково.

Визнано недійсним п.5,5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0613га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою АДРЕСА_3.

Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 913496 на земельну ділянку площею 0,0613га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою АДРЕСА_3, вартістю 32164,11грн., виданий Бердянською міською радою на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» за реєстраційним номером 75 від 29.07.2010року( кадастровий номер НОМЕР_8 Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області скасувати запис у Поземельній книзі на земельну ділянку площею 0,0613га, що розташована за адресою м. Бердянськ Запорізької області, АДРЕСА_3 ( кадастровий номер НОМЕР_6).

Зобов'язано ОСОБА_4, ІДН. НОМЕР_1, ОСОБА_5, ІДН. НОМЕР_2, повернути земельну ділянку площею 0,0613га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_6) за належністю територіальній громаді м. Бердянська.

В решті частини позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року (судді Онищенко Е.А., Ломейко В.О., Кухар С.В. т.с. 2 а.с. 144-147) апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т.с. 2 а.с. 218-220) касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (т.с. 2 а.с. 322-326) заяву ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, правова позиція від 08.06.2016 року у справі № 6-3089цс15 (т.с. 2 а.с. 327, за змістом якої:

«Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача

За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів».

При новому розгляді цієї справи судом першої інстанції прокурор уточнив позовні вимоги у цій справі (т.с. 3 а.с. 34) з урахуванням вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України, у цій справі у постанові від 08 червня 2016 року (т.с. 2 а.с. 322-326).

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 жовтня 2017 року (т.с. 3 а.с. 217) позов позивача у цій справі в частині п. 4 прохальної частини позовної заяви від 07.06.2013 року про скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку та п. 3 прохальної частини уточненої позовної заяви від 29.11.2013 року про зобов'язання Управління Держземагенства у Бердянському районі скасувати запис у поземельній книзі залишено без розгляду.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року (т.с. 3 а.с.237-249) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено в зв'язку зі спливом позовної давності.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім прокурора.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заступник прокурора Запорізької області Юрченко Ю. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 4 а.с.2-12) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 21) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 4 а.с. 23) з урахуванням навантаженості судді -доповідача та колегії суддів (в Апеляційному суді Запорізької області фактично працює 20 суддів замість 71 судді за штатом, з яких 13 суддів - у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Оскільки, в силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Відповідач ОСОБА_4 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу прокурора у цій справі (т.с. 4 а.с. 44-66).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу прокурора у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.21017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений на 15 березня 2018 року не відбувся та був відкладений через першу неявку всіх учасників цієї справи, окрім прокурора (т.с. 4 а.с. 78).

У судовому засіданні 03 травня 2018 року розгляд цієї справи апеляційним судом по суті розпочато (т.с. 4 а.с. 123-124): заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення з'явившихся учасників цієї справи, зокрема: прокурора Стешенка В.Є., представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7, представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області - ОСОБА_8, апеляційний суд вийшов до нарадчої кімнати, однак, повернувшись із нарадчої кімнати та відновив судове слідство у цій справі, оголосивши перерву у розгляді цієї справи до 07 травня 2018 року.

У судовому засіданні 07 травня 2018 року розгляд цієї справи апеляційним судом продовжено, заслухано додаткові пояснення прокурора та представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 травня 2018 року (т.с. 4 а.с. 140-141) апеляційне провадження у цій справі зупинено до перегляду судового рішення у подібних відносинах (у іншій справі № 14-71цс18 (469/1393/16ц) суддя-доповідач Ткачук О.С.) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

13 червня 2018 року надійшло клопотання позивача про поновлення провадження у цій справі у зв'язку із розглядом Великою Палатою ВС вищезазначеної іншої справи 30.05.2018 року (т.с. 4 а.с. 155-162).

У період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року суддя-доповідач перебував у відпустці, у період з 14.07.2018 року по 15.08.2018 року включно мали місце вихідні дні (довідка т.с. 4 а.с. 148).

Ухвалою апеляційного суду від 16 липня 2018 року апеляційне провадження у цій справі поновлено (т.с. 4 а.с. 170).

У судове засідання 16 серпня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 4 а.с. 172-183) відповідачі, їх представники та представники третіх осіб не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання вищезазначених учасників цієї справи і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області Юрченко Ю. підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову прокурора у цій справі, керувався ст. ст. 45, 209, 212 - 215, 360-7 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 14, 19, 144 Конституції України, ст.ст. 1,4,85, 88, 90 Водного Кодексу України, ст. ст. 12,19,20,21,50,51,52,58-62,84,116,118,123,125,126,152 ЗК України, ст.ст. 5, 215,216,253, 256, 257,261,264,267,268,328,388,387,393, 1212 ЦК України, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації», «Порядком погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок», затвердженим наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5 листопада 2004 року № 434 та виходив із того, що право порушено, проте, прокурор звернувся з позовом до суду у цій справі після спливу позовної давності і поважні причини пропущення такого в судовому засіданні не встановлені.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (06 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає неповністю.

Має місце неповне з'ясування фактичних обставин цієї справи судом першої інстанції, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У порушення вимог ст. 10 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Хоча суд першої інстанції правильно виходив із наступного при вирішенні цієї справи.

Згідно із ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 50, 51, 52 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва.

Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування.

Згідно ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою.

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав громадян; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Також, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено у цій справі, що Бердянською міською радою 25.02.2010 року прийнято рішення №41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», п. 5, 5.59 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,0613 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації (т. с.1 а.с.12).

На підставі зазначеного рішення 29.07.2010 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, НОМЕР_5, кадастровий номер якої НОМЕР_7, а також проведена державна реєстрація цього державного акту за реєстраційним номером 75 (т.с. 1 а.с.13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.04.2013 року ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_4, ОСОБА_5 (т.с. 2 а.с.20).

Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.11.2013 року вказана земельна ділянка знаходиться у спільній власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 (т. с. 1 а.с.123-127).

У листі виконавчого комітету Бердянської міської ради №05-2886/37 від 15.05.2013 р. зазначено, що на підставі проведеного містобудівного аналізу, згідно з Генеральним планом міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009 р. №8 встановлено, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_3, розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку (т. с. 1 а.с.24-25).

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 08.05.2013 року Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, спірна земельна ділянка знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря та відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста зазначена земельна ділянка не запланована для індивідуального дачного будівництва, проект відведення затверджений без розробки містобудівного обґрунтування об'єкту, не встановлені містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки. Крім того будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах, згідно п. 3.39 ДБН «Планування і забудова міських і сільських поселень» не допускається (копія т. с. 1 а.с. 26-30).

Із листа виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 04-1567/37 від 20.03.2014 року видно, що згідно Генерального плану міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання від 25.06.2009р. №8 земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_3, розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку. Також у цьому листі зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг по місту Бердянську, як на момент прийняття рішення тридцять другої сесії Бердянської міської ради від 10.12.2004р. №11, так і на сьогоднішній день не розроблено і не затверджено (копія т.с. а.с.217-218).

Відповідно до листа Управління Держземагенства у Бердянському районі Запорізької області від 19.02.2014 року відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки по АДРЕСА_3 складає 102 метра (т.с. 1 а.с.200-201).

Згідно із ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Ч. 1 ст. 90 ВК України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Однак, у порушення п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року, при відведенні спірної земельної ділянки не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради №11 від 10.12.2004 р., яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського моря в межах міста Бердянська (т. с.1 а.с.144), але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року (т. с. 1а.с. 198-199), тому воно є недійсним і не породжує жодних правових наслідків з моменту його прийняття.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність у проекті землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Згідно із ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч.2 ст. 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Діючим законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта ст. 59 ЗК України).

Таким чином, за змістом зазначених правових норм землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60-62 ЗК України та ст.ст.1,88-90 ВК України.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14.

Згідно із ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури та спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема і проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, всупереч ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», та ч. 9 ст. 118 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 проведена не була, грубо чином порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З урахуванням вищезазначеного, передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки на підставі п. 5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області № 41 від 25.02.2010 року відбулася з порушенням вимог закону, а тому п. 5.59 вказаного рішення є незаконним.

За таких обставин державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_5 від 29.07.2010 року видано ОСОБА_3 без належної правової підстави.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та ОСОБА_5 28.04.2011 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 (т.с. 2 а.с.20, т. с. 3 а.с. 123-127).

Цивільній кодекс України передбачає засади захисту права власності.

Зокрема, за ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215,216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Враховуючи зазначене, вимоги прокурора про витребування з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельної ділянки по вул. по АДРЕСА_3 є обґрунтованими.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Таким чином, існують підстави для повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Бердянську.

У постанові від 08 червня 2016 року у цій справі Верховним Судом України висловлена правова позиція про те, що положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначена постанова на підставі ст. 360-7 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, є обов'язковою для застосування всіма судами України.

Згідно із ст. 45 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Звертаючись з позовом до суду в інтересах держави прокурор не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому за ст. 45 ЦПК України він набув статусу позивача. За таких обставин, суду слід визначити з якого часу саме прокурору стало відомо про порушене право.

Судом першої інстанції було також правильно встановлено, що Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області звернувся з позовом до суду по цій справі 07.06.2013 року (т.с. 1 а.с. 1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У порядку ст. 267 ЦК України ОСОБА_3, представники ОСОБА_4 та Бердянської міської ради у суді першої інстанції заявили про застосування позовної давності (т.с. 3 а.с. 70-73, 141-143).

Ст. 268 ЦК України до 15.01.2012 року в частині 1, пункті 4 містила норму про те, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, яка згідно підпункту 2 пункту 2 розділу І ЗУ від 20.12.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» виключена з ч. 1 ст. 268 ЦК України.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ прикінцевих та перехідних положень ЗУ від 20.12.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

У частині 1 та 3 ст. 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

П. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з викладено, суд першої інстанції правильно вважав, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність.

Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що оспорюване рішення було прийнято Бердянською міською радою 25.02.2010 року.

Згідно із ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження) на органи прокуратури покладено обов'язок здійснювати нагляд за додержанням і застосуванням законів.

Так, ст. 19 зазначеного закону передбачала, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Ст. 20 ЗУ «Про прокуратуру», яка діяла на момент прийняття оспорюваного розпорядження, передбачалось, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення.

Встановлено, що рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання №41 від 25.02.2010 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було прийнято з порушенням вимог закону і про зазначене позивачу було достовірно відомо 20.04.2010 року, оскільки про порушення вимог закону при прийнятті оспорюваного рішення позивач був повідомлений Головним управлінням Дежкомзему у Запорізькій області (т.ч. 3, а.с.169).

Крім того, про обізнаність прокурора про порушення діючого законодавства при прийнятті оспорюваного рішення свідчить і протест Бердянського міжрайонного прокурора від 19.05.2010 року в якому зазначено, що п. 5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009 року №41 є незаконним, суперечить вимогам Земельного кодексу та іншим нормативно-правовим акта, та підлягає скасуванню (т.с. 3 а.с.72-73).

Суд першої інстанції також правильно не погодитися з твердженням прокурора про те, що перебіг строку позовної давності слід обчислювати з 08.05.2013 року, оскільки про порушення ст. ст. 84,87,88,90 ВК України та ст. ст. 56,59,60 ЗК України, ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» він зміг об'єктивно довідатися лише з акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 08.05.2013 року, оскільки перебіг строку позовної давності слід відраховувати з моменту отримання прокурором документів та матеріалів, необхідних для проведення перевірки, на підставі яких прокурор самостійно повинен зробити висновок про порушення вимог законодавства, або про відсутність такого.

Крім того, із акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 08.05.2013 року, на яку прокурор посилається як на доказ порушення законодавства при прийнятті оспорюваного рішення видно, що вимога прокуратури Запорізької області та Бердянської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, на підставі яких і була проведена перевірка та складено зазначений акт датована 30.04.2013 року, хоча про порушення вимог закону позивача було повідомлено Головним управлінням Дежкомзему у Запорізькій області 20.04.2010 року (а.с.26-30). Таким чином, прокурор звернувся до Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області про проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства після закінчення строків позовної давності.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги та допустився помилки, відмовивши прокурору у задоволенні його позову в остаточній редакції у цій справі у повному обсязі у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Так, хоча суд першої інстанції правильно зазначав, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові ВСУ від 24.05.2017 року у справі 544/525/15-ц, на яку в обґрунтування свого вищезазначеного висновку у цій справі про сплив позовної давності посилався суд першої інстанції, зазначено, що не перериває перебіг позовної давності подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що предмет спору за позовом прокурора при зверненні до Запорізького окружного адміністративного суду у липні 2010 року (т.с. 1 а.с. 185-192) до одного із відповідачів у цій справі - Бердянської міської ради Запорізької області був той самий - п. 5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» відносно передачі у власність другому із відповідачів у цій справі - ОСОБА_3земельної ділянки площею 0,0613 га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_3 вартістю 32164,11 грн., але дійсно з інших матеріально-правових підстав), ніж ті, що зазначені у цій справі (порушення вимог законодавства про курорти).

Провадження у справі Запорізьким окружним адміністративним судом не було закрито через непідсудність останньої, а вирішено по суті, останнє набрало законної сили (т.с. 1 а.с. 185-192). Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вважав, що звернення прокурора у липні 2010 року з вищезазначеним позовом до адміністративного суду не перериває перебіг позовної давності для звернення прокурора із вищезазначеним позовом до Бердянської міської ради Запорізької області у цій справі.

В силу вимог ст. 264 ч. 3 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, з липня 2010 року загальний (трирічний) строк позовної давності для прокурора щодо заявлення позовних вимог до Бердянської міської ради Запорізької області про визнати незаконним та скасування п.5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» відносно передачі у власність другому із відповідачів у цій справі - ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0613 га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_3 вартістю 32164,11 грн., з інших правових підстав у цій справі почався заново і збігав лише у липні 2013 року.

Однак, встановлено, що прокурор із вищезазначеним позовом у цій справі звернувся до суду першої інстанції у червні 2013 року (т.с. 1 а.с. 1), тобто в межах загального (трирічного) строку позовної давності, в останній місяць строку.

Позовні вимоги прокурора у цій справі про визнання недійсним державного акту ОСОБА_10 та витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вищезазначеної спірної земельної ділянки та передати її територіальній громаді м. Бердянськ за своїм змістом є похідними від первісних позовних вимог прокурора у цій справі про визнання незаконним та скасування п.5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

В разі задоволення судом у цій справі первісних позовних вимог прокурора, похідні від них позовні вимоги також підлягали задоволенню у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги прокурора, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Юрченко Ю. слід задовольнити, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити; визнати незаконним та скасувати п.5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_5 від 29.07.2010 року на земельну ділянку площею 0,0613 га, виданого на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_3 вартістю 32164,11 грн.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку вартістю 32164,11 грн., площею 0,0613 га, яка знаходиться по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_6 та передати її територіальній громаді м. Бердянськ.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі задоволення позову прокурора у цій справі слід стягнути з відповідачів Бердянської міської ради Запорізької області ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

- на користь держави судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, на загальну суму 4134,00 грн. (розрахунок: останнє уточнення позовних вимог у 2016 році т.с. 3 а.с. 24, судовий збір для юридичної особи станом на 01.01.2016 року 1378,00 грн. * 3 позовні вимоги) по 1033,50 грн. з кожного окремо, оскільки позивач був звільнений від сплати останнього на момент подачі вищезазначеного позову у цій справі в силу вимог закону;

- на користь прокуратури Запорізької області судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, на загальну суму 4547,40 грн. (розрахунок: 1110,82 грн. судовий збір за подачу апеляційної скарги т.с. 4 а.с. 1 + 3436,58 грн. доплати судового збору за подачу апеляційної скарги т.с. 4 а.с. 20) по 1136,85 грн. з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 45, 209, 212 - 215, 360-7 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 12, 141, 368, 372, 374, 376, 381-384, п. п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Юрченко Ю. задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п.5.59 рішення сімдесят дев'ятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п'ятого скликання № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_5 від 29.07.2010 року на земельну ділянку площею 0,0613 га., виданого на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_3 вартістю 32164,11 грн.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 (АДРЕСА_2 НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (АДРЕСА_2 НОМЕР_2) земельну ділянку вартістю 32164,11 грн., площею 0,0613 га, яка знаходиться по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_6 та передати її територіальній громаді м. Бердянськ.

Стягнути на користь держави з Бердянської міської ради Запорізької області (), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, на загальну суму 4134,00 грн. по 1033,50 грн. з кожного окремо.

Стягнути на користь прокуратури Запорізької області () з Бердянської міської ради Запорізької області (), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, на загальну суму 4547,40 грн. по 1136,85 грн. з кожного окремо.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 21.08.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.