Справа № 463/132/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3285/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, визначення порядку користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 здійснювати свої права щодо користування вказаним жилим приміщенням та надати йому дублікат ключів до дверей будинку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487, 20 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

Вказує що рішення винесене з порушенням норм матеріального права та судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Вказує, що з її боку не чинилися перешкоди в користуванні житлом позивачеві, а позивач втратив право користування житлом в силу тривалого не проживання у спірному будинку і подальшої зміни власника. Також звертає увагу, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та те що судом невірно оцінені здобуті докази.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2016 року, ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2 її представник а ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Як встановлено судом, що 22.09.1996р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого остання прийняла в дар 27/50 частин будинку АДРЕСА_1

Окрім того, рішенням ВК ВМР від 17.12.1996р. № 612, узаконено відповідачу самовільно здійснену прибудову розміром 8,40 х 4,62 м, сіни розміром 3,42 х 1,70 м, підвал розміром 8,40 х 4,62 м по АДРЕСА_1 та затверджено акт від 03.12.1996р. про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, який складається з 6-ти житлових кімнат, житловою площею 102,4 кв.м. загальною площею 188,4 кв.м.

Висновком про визначення ідеальних часток між співвласником 12.03.1997р. закріплено за співвласником ОСОБА_6 6/25 часток спірного будинковолодіння, а за відповідачем - 19/25 часток.

Рішенням ВК ВМР від 24.03.1998р. № 70, затверджено вказані розміри ідеальних часток між співвласниками. 01.03.1999р. кожному із співвласників видано свідоцтво про право власності на житловий будинок у відповідності до розміру частки кожного з них (а.с.83, 84 інвентаризаційної справи).

Як встановлено, що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається із 6/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Державна реєстрація цієї частки нерухомого майна проведена відповідачем 17.05.1999р., в підтвердження чого до матеріалів інвентаризаційної справи долучена належна копія реєстраційного посвідчення (а.с.88 інвентаризаційної справи).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ВС України висловив правову позицію у справі № 6-60цс12 від 11.07.2012р., де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Як встановлено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що реєстрація позивача в спірному будинку відбулась 25.06.1976р., тобто, на той час, позивач був зареєстрований як член сім'ї власника та на даний час з реєстрації не знятий, а відтак, має право користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу.

За правилами ст. 391 ЦК України, власник майна, а у справі яка розглядається, враховуючи положення ст. 396 ЦК України - користувач майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позов частково районний суд вірно застосував положення ч. ч. 2, 3 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України та належним чином оцінивши подані сторонами докази з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив з доведеності права користування житловим приміщенням позивача.

В частині відмови в позові про встановлення порядку користування житловим будинком рішення суду позивачем не оскаржується та апеляційним судом в тій частині не переглядається у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач втратив право користування житлом в силу тривалого не проживання у спірному будинку і подальшої зміни власника є необгрунтованими та такими, що не підтвержуються доказами, тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду із зазначених підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Окрім того в засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 зазначила , що з позовом до ОСОБА_3 про визнання його втратившим право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 після смерті їх батька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та реєстрації права власності на будинок 17.05.1999р. не зверталась і таке рішення суду відсутнє.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачкою не чиняться перешкоди позивачеві в користуванні вищезазначеним будинком та такі належним чином не доведені, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються самими поясненнями апелянта в суді апеляційної інстанції яка зазначила, що у будинку поміняла замки та вона не хоче щоб позивач проживав у будинку оскільки він тривалий час не проживає та не доглядав за батьком, не брав участі у його похованні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів.-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2016 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 січня 2018 року.

Головуючий

Судді