Справа № 346/1088/17
Провадження № 22-ц/779/31/2018
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

судді-доповідача Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Беркещук Б.Б. 22 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

06 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивувала тим, що 24 березня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладено письмовий договір позики відповідно до якого вона передала останньому 22100 грн., що на день укладення договору сума еквівалентна - 2145,63 дол. США.

У визначений договором строк до 12 травня 2014 року відповідач вказану суму коштів не повернув, тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції - 41548 грн., 30 % річних -6630 грн. та пеню у розмірі 7449,38 грн., а всього 55627,38 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу 49 178 грн. за договором позики від 24 березня 2014 року, з яких 41 548 грн. суму заборгованості із врахуванням індексу інфляції, 6 630 грн. - 30% річних від простроченої суми, 1000 грн. пені.

В решті позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначив, що суд при розгляді справи проявив упередження ставлення до нього, не надав йому можливості подати свої заперечення по суті позовних вимог, а також не був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судом не надано оцінки тому, що договір позики від 24 березня 2014 року ним підписаний внаслідок шантажу та психологічного тиску з боку ОСОБА_2, з використанням ситуації, що склалася навколо нього.

У договорі позики не зазначено жодного свідка, який був би присутнім при його підписанні, тому вважає апелянт такий договір є фіктивним.

Суд не взяв до уваги його прохання про призначення по справі експертизи на детекторі брехні.

При підписанні договору позики проти нього було вчинено протиправні дії, однак суд не дав належної оцінки вказаним обставинам.

Суд допитав свідка ОСОБА_4, яка надала суду завідомо неправдиві свідчення та не взяв до уваги, що вона не вказана в договорі позики.

Апелянт просив рішення суду скасувати.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, з наведених у ній підстав та пояснив, що договір позики з ОСОБА_5 не укладав, договір ним підписано внаслідок шантажу та під психологічним тиском ОСОБА_5 Кошти у сумі 2000 дол. США ним отримано від ОСОБА_5 24 вересня 2013 року як завдаток за будинок, а не за договором позики.

Представник позивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 22100 грн. Оскільки відповідач не виконав взятий на себе обов»язок по поверненню коштів у визначений договором строк, то суд дійшов висновку про стягнення суми боргу із врахуванням індексу інфляції, 30% річних від простроченої суми та пені.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного Договору позики від 24 березня 2014 року позивач ОСОБА_2 передала, а відповідач ОСОБА_3 прийняв у власність 22 100 грн., що еквівалентно 2 145,63 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору.

За умовами п.2 Договору зазначену вище суму грошей відповідач зобов»язувався повернути позивачу готівкою до 12 травня 2014 року.

У випадку несвоєчасного повернення суми позики, позичальник, згідно п.7 Договору зобов»язався сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30 процентів річних від простроченої суми, а також сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.

Факт отримання грошей у сумі 22 100 грн. підтверджується власноручним підписом та записом відповідача дослівно: «Я, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 22 100 грн., що еквівалентно 2145 дол. США в чому і розписуюсь" (а.с.79).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позичальник, згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Заперечуючи факт укладення договору позики та отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 22100 грн. відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що даний договір ним укладено внаслідок шантажу та психологічного тиску з боку ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідач ОСОБА_3 не оспорив договір позики з тих підстав, що такий укладений внаслідок психологічного тиску з боку позивача ОСОБА_2 та не надав суду доказів того, що з часу укладення договору позики по даний час він звертався у правоохоронні органи щодо вчинення стосовно нього неправомірних дій при укладенні договору позики.

Так, в силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики був підписаний ОСОБА_3 без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про вільне волевиявлення при його укладанні та згоду з вказаними в договорі умовами.

Підписавши договір позики, відповідач, в силу пункту 1 договору, підтвердив факт отримання ним суми позики від позивача.

Верховний Суд України в правовій позиції від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, роз'яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, враховуючи, що, укладений між сторонами в письмовій формі договір позики, передбачав передачу коштів за ним в момент підписання, тобто, проставлення позичальником на ньому свого особистого підпису свідчить про отримання суми позики в повному обсязі.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що за договором позики від 24 березня 2014 року він в дійсності коштів не отримував.

За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики позивач вправі вимагати сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30 процентів річних від простроченої суми та пеню.

Посилання апелянта на те, що при розгляді справи, суд першої інстанції проявив упередження ставлення до нього, не надав йому можливості подати свої заперечення по суті позовних вимог, а також він не був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 17.03.2017 року на 09.10 год.

Відповідач ОСОБА_3 17.03.2017 року надіслав на адресу суду пояснення про те, що не може прибути у судове засідання за станом здоров»я та пояснив, що коштів за договором позики не отримував, договір позики підписав під тиском, друкованого тексту не бачив через хворобу, а рукописний текст виконав «на автоматі» (а.с.25-27).

ОСОБА_3 на виклики у судові засідання - 28.03.2017 року, 04.05.2017 року, 01.06.2017 року, 28.08.2017 року надсилав на адресу суду листи у яких зазначив, що фізично не може прибути у судові засідання відповідно 10.04.2017 року, 10.05.2017 року, 20.06.2017 року, 22.09.2017 року та надавав аналогічні пояснення по суті позову (а.с.33-36, 47-48,54-55,72-77).

Таким чином, доводи апелянта про те, що суд не надав йому можливості подати свої заперечення по суті позову, а також, що він не був повідомлений про час та місце розгляду справи є необгрунтованими.

Не заслуговують на увагу також посилання апелянта на те, що договір позики є фіктивним, з тих підстав що у ньому не вказано свідків, за присутності яких підписано договір позики, оскільки чинним законодавством не передбачено підтвердження укладення письмового договору позики показаннями свідків.

Представлення у засіданні апеляційного суду апелянтом розписки про отримання ним від ОСОБА_2 24 вересня 2013 року завдатку в сумі 2000 доларів США за продаж будинку та земельної ділянки в смт. Отинія по вул. Івасюка, 33 не дає підстав для висновку про те, що саме зазначена сума коштів зазначена у договорі позики від 24 березня 2014 року, оскільки на вказані обставини ОСОБА_3 не посилався як в ході розгляду справи у суді першої інстанції так і при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Крім того, оригінал розписки про отримання ОСОБА_3 завдатку за продаж будинку та земельної ділянки знаходиться у апелянта, сума коштів внесених в якості завдатку зазначена у сумі 2000 доларів США, а сума коштів отриманих ним за договором позики вказана у розмірі 22100 грн., що на день укладення договору еквівалентна - 2145,63 дол. США. Апелянтом також не представлено будь-яких доказів щодо продажу в подальшому будинку та земельної ділянки.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином з»ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та постановив рішення з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 вересня 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2018 року

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

Г.П. Мелінишин