АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2018 року м. Київ
Справа №756/9515/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 10 серпня 2018 року
Повний текст постанови складено 10 серпня 2018 року

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Стрижеуса А.М.,
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Павлишина П.О.

сторони:
позивач ОСОБА_1
відповідач ОСОБА_2
третя особа Управління праці та соціального захисту населення
Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації

Справа №756/9515/17
№ апеляційного провадження:22-ц-796/5253/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого 10 квітня 2018 року суддею Диба О.В. в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва, повний текст рішення виготовлений 23 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 у липні 2017 року звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку користування ним, посилаючись на те, що він, разом із відповідачем має право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки в ній зареєстрований. Відповідач, починаючи з січня 2017 року чинить позивачу та членам його сім`ї перешкоди у користування спірною квартирою, шляхом відбирання ключів від вхідних дверей. В подальшому, відповідач став чинити перешкоди у користуванні квартирою шляхом не допуску позивача та членів його сім`ї до спірної квартири, хоча в ній залишилися їх особисті речі. Окрім цього вказував, що оскільки спірна квартира має дві ізольовані кімнати площею 12,5 кв.м. та 16,2 кв.м. просив визначити порядок користування квартирою, виділивши йому у користування кімнату площею 16,2 кв.м., а відповідачу 12,5 кв.м., інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні, оскільки такий порядок користування склався між сторонами.
10 листопада 2017 року позивач збільшив позовні вимоги шляхом доповнення основних вимог вигою про зобов`язання відповідача надати йому комплект ключів від вхідних дверей спірної квартири.
Ухвалою суду від 11 серпня 2017 року задоволено клопотання відповідача про об`єднання в одне провадження справи №2/756/4290/17, унікальний номер 756/9515/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонський районний у м. Києві центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку користування житлом та цивільну справу №2/756/4236, унікальний номер: 756/9129/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В зустрічній позовній заяві відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що позивач хоча і зареєстрований у спірній квартирі з 2003 року, однак фактично в ній ніколи не проживав, оскільки з 2000 року працює та постійно проживає у м. Вінниці. Дружина позивача має постійне місце роботи у м. Вінниця, діти позивача відвідують навчальні заклади, які також розташовані у м. Вінниці. В м. Вінниці позивач проживає у будинку своєї тещі. Вказував, що дійсно, позивач разом із своєю родиною інколи приїздив до м. Києва відвідати свою матір але ці візити були не постійними та не тривалими. За комунальні послуги позивач з моменту його реєстрації у спірній квартирі жодного разу не сплачував.
На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року було задоволено клопотання позивача про заміну третьої особи - Оболонського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді на належну - Управління праці і соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління праці і соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення порядку користування житлом - відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Компенсовано ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 640 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суд першої інстанції, та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом грубо порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.
Зокрема вказує на те, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, скільки часу відповідачі не проживають у спірному приміщенні; які існують поважні причини їх непроживання у жилому приміщенні понад шість місяців.
Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. У свою чергу, відповідачі, які заперечують проти позову, мають належним чином довести, що не проживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.
Поважність причин , відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 235 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних/положень про докази у цивільних справах відповідно до глави 5 ЦПК України. Крім даних, встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання.
Як вбачається з матеріалів справи, дані докази відповідач ОСОБА_2 суду не подавав, фактично свій висновок суд першої інстанції обґрунтовує виключно поясненнями відповідача та його племінника ОСОБА_3 ..
Вказує про те, що є незрозумілим висновок суду першої інстанції, що позивач - ОСОБА_1 втратив право на проживання у спірній квартирі ще у 2003 році, оскільки він разом зі своєю родиною постійно проживає у м. Вінниці, де у нього склалися стійкі соціальні зв`язки та наявне нерухоме майно.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13 липня 2017 року, позивачу на праві власності належить лише земельна ділянка :04:002:0087, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства у Сосонській сільраді Вінницького району Вінницької області.
Інше нерухоме майно, яке придатне для житла та оформлене на ім`я позивача, відсутнє.
Таким чином, наявність у власності позивача земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ніяким чином не може підтверджувати факт його постійного проживання у м. Вінниці, тому такий висновок суду першої інстанції є безпідставним.
ОСОБА_1 звертає увагу на те, що, згідно наявних в матеріалах справи і досліджених судом доказів, квартира АДРЕСА_2 перебуває у державній власності, оскільки квартира у власність не передавалася.У квартирі зареєстровані відповідач та позивач.
Позивач за умовами та характером роботи у Вінницькій ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області працює в м. Вінниці, а постійно проживає за місцем реєстрації у вихідні від роботи дні та під час відпусток.
Крім того, в матеріалах справи відсутні письмові докази, які свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 сплачує за комунальні послуги (квитанції, розрахункові чеки), тому є необгрунтованим висновок суду, що саме відповідач несе усі витрати на утримання спірної квартири.
Також судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги, що за адресою: квартира АДРЕСА_1 відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551 -XII позивач як учасник бойових дій користується 75-процентною знижкою плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку), користується 75-процентною знижкою плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами), а також знижкою на абонементну плату за користування телефоном у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів, станом на час розгляду справи пільги на житлово-комунальні послуги відшкодовані на загальну суму 18348 гри., що підтверджується листом управління праці та соціального захисту населення Оболонського районного в м. Києві державної адміністрації, листами № 104/0-959 від 12.06.2017 року, № 01-23-5904 від 05.04.2018 року Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.
Натомість суд зазначає, що відповідач не знав, що за спірною квартирою закріплені пільги, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки лише квартиронаймач мав право подавати відповідну заяву, оскільки член його сім`ї має право на пільги. Тому у лютому 2016 року відповідач особисто з позивачем та покійною ОСОБА_4 подавали документи до управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.
Також факт проживання позивача у спірній квартирі підтверджується отриманням останнім соціальної допомоги у 2015-2018 роках за окремою цільовою програмою «Турбота», «На зустріч Киянам», затвердженою рішенням Київської МДА від 2014 року (як учасник бойових дій ), останню соціальну допомогу позивачем отримано у травні 2018 року. Фактично своїм рішенням суд першої інстанції позбавив позивача на отримання матеріальної/соціальної допомоги відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 року № 3551 -XII за місцем реєстрації.
Вказує про те, що в порушення п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
З невідомих підстав в рішенні суду першої інстанції відсутня правова оцінка пояснень свідків - сусідів громадянки ОСОБА_5 , та гр-на ОСОБА_6 , які були надані ними в судовому засіданні 06 квітня 2018 року. Дані свідки повністю підтвердили пояснення позивача про проживання його з сім`єю у АДРЕСА_3 .
Крім вищевикладеного, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позов відповідач ОСОБА_2 пред`явив на підставі ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК України, і дані статті є взаємовиключними, тому відповідачеві при зверненні до суду слід було визначитися з підставами позову.
Заяву про зміну підстав позову ОСОБА_2 до суду не подавалось. Застосовуючи до спірних правовідносин ст. 72 ЖК України, судом не було обґрунтовано, чому він вийшов за межі позовних вимог.
Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.
У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як убачається із матеріалів справи, на підставі ордеру №29946 серії Б від 25 квітня 2003 року, виданого відповідачу на трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , та матері позивача ОСОБА_4
29 липня 2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного ордеру та довідки за формою №3 (т.1 а.с.8,9).
Згідно технічного паспорту спірна квартира складається із двох ізольованих кімнат 16,2 кв. м та 12.5 кв. м. та має загальну площу 51.3 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача та дружина відповідача ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.29) у зв`язку із чим вона була знята з реєстраційного обліку у спірній квартирі, що підтверджується довідкою за формою №3 (т. 1 а.с. 10, 11).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом суд першої інстанції виходи з того, що до 29 липня 2003 року (моменту реєстрації позивача у спірній квартирі) позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою в паспорті позивача (т. 1 а.с.7) та ним не заперечується.
З матеріалів справи убачається та не заперечується учасниками те, що починаючи з 2000-го року позивач постійно працював на посаді дільничного інспектора міліції Староміського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області, яке знаходиться у м. Вінниці (т.1 а.с.97).
З 28 липня 2001 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_8 , який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиціїВінницької обл., що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження (т. 1 а.с.99).
Як убачається із відмітки про місце реєстрації дружини позивача ОСОБА_9 , вона з квітня 1997 року по теперішній час проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.20).
Від зареєстрованого з ОСОБА_9 шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася дитина - ОСОБА_10 , яка відповідно до свідоцтва про народження народилася у м. Вінниця та проживає і зареєстрована разом із його дружиною ОСОБА_9 у м. Вінниці.
З листопада 2005 року позивач працює на посаді державного податкового інспектора юридичного відділу у Вінницькій міжрайонній державній податковій інспекції (на момент розгляду справи - Вінницька об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС у Вінницькій обл.), що підтверджується відповідною довідкою (т.1 а.с.98).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народилася друга дитина - ОСОБА_11 , яка відповідно до свідоцтва про народження народилася у м. Вінниця та проживає разом з батьками, про що не заперечувалося ОСОБА_1 у м. Вінниці (т. 1 а.с.22).
З показів позивача та його дружини ОСОБА_9 судом встановлено, що позивач проживає разом із своєю родиною у м. Вінниці за місцем реєстрації старшої доньки позивача та його дружини. Діти позивача постійно проживають у м. Вінниці, де й навчаються.
Судом першої інстанції також встановлено, що дружина позивача ОСОБА_9 постійно працює на посаді бухгалтера у В/Ч НОМЕР_1 , яка розташована у м. Вінниця.
З показів свідка ОСОБА_9 судом першої інстанції встановлено, що дійсно, позивач проживає у м. Вінниця в будинку її матері. Дійсно, позивач разом із нею та їх спільними дітьми інколи приїздили до м. Києва, де залишалися ночувати у батьків позивача з метою допомогти їм та щоб вони побачилися із онуками.
З показів відповідача ОСОБА_2 та договору купівлі - продажу квартири від 03 серпня 2002 року (т.1 а.с.103) встановлено, що 03 серпня .2002 року мати позивача ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_6 .
Відповідач ОСОБА_2 показав, що вказану вище квартиру фактично було придбано для позивача та членів його сім`ї, які, з моменту набуття права власності ОСОБА_4 проживали у вказаній квартирі.
Дані обставини були підтверджені показами свідка ОСОБА_9 яка показала, відповідно до звукозапису судового засідання від 22 грудня 2017 року, що дійсно, для їх проживання з позивачем, його матір`ю була придбана квартира АДРЕСА_6 в якій деякий час проживав позивач. Потім переїхав проживати в будинок своєї тещі ОСОБА_12 , який розташований у АДРЕСА_5 , з метою догляду за ним.
Свідок ОСОБА_12 (теща позивача) в судовому засіданні показала, що починаючи з 2008 року по 2016 рік постійно проживала в Італії, тому дозволила проживати в своєму будинку по АДРЕСА_5 позивачу та членам його сім`ї. Позивач за її кошти та на її прохання зробив відповідний ремонт у вказаному вище будинку.
З показів позивача та наявних у матеріалах справи доказів убачається, що позивач з моменту реєстрації у спірній квартирі, ніколи не сплачував за комунальні послуги, не ніс витрат на її утримання та облаштування. З 2003 - го року до закладів охорони здоров`я за місцем реєстрації позивач не звертався, як і до 2017 року не звертався не звертався до правоохоронних органів.
Доказів про наявність за місцем реєстрації стійких соціальних зв`язків позивачем не надано, що свідчить про їх відсутність.
З показів свідка ОСОБА_3 (племінник відповідача) встановлено, що він працював у м. Вінниці з 1999 по 2005 роки. У той період підтримував нормальні стосунки як з позивачем так із відповідачем. У той період позивач разом із родиною постійно проживав у м. Вінниці. Відповідач, разом із покійною дружиною неодноразово приїздили до м. Вінниці (за місцем проживання позивача та його родини) для відвідування сина, невістки та дитини позивача. З позивачем зустрічався в м. Вінниці, в м. Києві з позивачем не бачився, хоча постійно проживає саме у м. Києві.
З повістки про призов позивача на військову службу убачається, що позивача 24 травня 2015 року було призвано на військову службу за місцем його проживання ( АДРЕСА_7 ) (т. 1 а.с.102). Дані обставини підтверджуються копією військового квитка серії НОМЕР_2 (т.1 а.с. 188-189).
Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української PCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При цьому, під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом із тим обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
В судовому засіданні з показів свідків встановлено, що позивач приїздив за місцем своєї реєстрації лише для того, щоб відвідати свою мати, відповідача та щоб останні, поспілкувалися із своїми онуками. Постійно позивач у спірній квартирі з 2003 року не проживав.
З посвідчення позивача серії НОМЕР_3 убачається, що року позивач отримав статус учасника бойових дій.
З листа управління праці та соціального захисту населення районної в м. Києві державної адміністрації від 05.05.2017 року №01-34-9357 (т.1 а.с. 16) убачається, що на підставі ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» пільги на житлово - комунальні послуги за місцем реєстрації позивача відшкодовуються у повному обсязі.
В судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач пояснив, що він не знав про те, що позивач взагалі звернувся до компетентних органів з метою отримання пільги на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», оскільки це питання вирішувалося без його участі і лише на підставі рішень самого позивача та його матері за її життя. Він дозволу на це не давав.
Самостійно припинити надання таких пільг у зв`язку із не проживанням позивача у спірній квартирі, відповідач не має можливості, оскільки таке припинення можливе лише за заявою самого пільговика або зняття його з місця реєстрації, по місцю надання таких пільг. Дану обставину, в судовому засіданні підтвердив представник третьої особи.
Крім того вказував, що така пільга розповсюджується лише на ті комунальні послуги, які надаються за зареєстрованим місцем проживання особи, і надавати їх за фактичним, постійним місцем проживання особи, яка має статус учасника бойових дій, закон не передбачає.
А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що та обставина, що позивач користується пільгами за місцем своєї реєстрації, а не за місцем постійного проживання, не може свідчити про те, що він постійно проживає у спірній квартирі, оскільки для отримання таких пільг необхідно лише наявність відповідного статусу особи та реєстрація в конкретному житловому приміщенні, а не факт постійного проживання.
Позивач стверджує, що факт його постійного проживання у спірній квартирі підтверджується, в тому числі і актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 23.01.2017 року складеного уповноваженою комісією (т.1 а.с. 23) за ініціативою позивача.
Разом із цим, представник третьої особи вказував на те, що відомості, які зазначені у вказаному вище акті не підтверджують факт постійного проживання позивача у спірній квартирі, оскільки комісія таких обставин не встановлювала і не має на це повноважень, а всі відомості були занесені до вказаного акту зі слів самого позивача.
Окрім цього у вказаному акті зазначено, що в спірній квартирі постійно проживає сам позивач, члени його сім`ї (дружина та двоє дітей) та відповідач.
Однак, як було встановлено під час розгляду справи, члени сім`ї позивача (дружина та діти) ніколи у спірній квартирі не проживали та зареєстровані не були.
Крім того, мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач ініціював прихід комісії для обстеження матеріально - побутових умов 23 січня 2017 року, тобто на наступний день після її смерті.
Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неприйняття до уваги вказаного факту.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач за власним бажання, з моменту реєстрації у спірній квартирі (2003 рік) не проживає, постійно проживає та працює у м. Вінниці, де також постійно проживає та працює його дружина та де його діти, відвідують начальні заклади і постійно проживають та зареєстровані. Позивач має стійкі соціальні зв`язки саме у м. Вінниці, перебуває на військовому обліку, призивався на військову службу та отримує заробітну плату. Жодних доказів, що з вини відповідача позивач був вимушений з 2003 року постійно проживати та працювати у/м. Вінниці, матеріали справи не місять
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням виходячи з наступного.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (ч.1 ст. 9 ЖК Української PCP).
Частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 64 ЖК Української PCP визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
Судом встановлено, що з 2003 року позивач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, а проживає зі своєю дружиною та дітьми у м. Вінниця, тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна