Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/4995/17
Номер провадження 22-ц/796/997/2018
Головуючий у суді першої інстанції Т.В. Савлук
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
17 січня 2018 року місто Київ

Номер справи 755/4995/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шахової О.В., секретар судового засідання Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_5

відповідач Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства

Дніпровського району м. Києва

відповідач Комунальне підприємство «Керуюча компанія Дніпровського району

м. Києва»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року, ухваленого у складі судді Савлук Т.В. в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва (інформація про час ухвалення рішення суду та дату складення повного тексту рішення відсутня)

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, КП «Керуюча компанія Дніпровського району м. Києва, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про зобов'язання визнати безнадійною заборгованість по сплаті комунальних послуг. Мотивував тим, що квартиру АДРЕСА_1 отримав разом із членами сім'ї згідно ордеру № НОМЕР_2. На даний час він проживає у АДРЕСА_1, несе всі витрати по сплаті комунальних послуг. До 2008 року сплачував усі послуги своєчасно, на теперішній час існує заборгованість. Вважає, що заборгованість по сплаті вартості комунальних послуг, яка виникла з травня 2008 року по грудень 2013 року, підлягає списанню як безнадійна дебіторська заборгованість, посилаючись на сплив позовної давності передбаченої ст. 257 ЦК України. Разом з тим, посилаючись на п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України та ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України вважає безнадійною заборгованість по сплаті комунальних послуг за період з січня 2014 року по липень 2015 року. А тому просив суд зобов'язати КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва визнати безнадійною заборгованість у розмірі 31 602,34 грн., що виникла за період з травня 2008 року по грудень 2013 року по квартирі АДРЕСА_1, та зобов'язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» визнати безнадійною заборгованість по сплаті комунальних послуг у розмірі 6 277,16 грн. за період з січня 2014 року по липень 2015 року по квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, КП «Керуюча компанія Дніпровського району м. Києва, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про зобов'язання визнати безнадійною заборгованість по сплаті комунальних послуг.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки він не ставив питання щодо якості надання житлово - комунальних послуг за спірний період, не заявляв вимог щодо встановлення факту щомісячної несплати ним комунальних послуг, а просив визнати заборгованість безнадійною із чітким посиланням на п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України. Вказав, що належним чином виконує свої обов'язки та своєчасно щомісячно сплачує розрахунки за надані комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Помилковим вважає висновки суду про те, що визнання заборгованості безнадійною є виключним внутрішньогосподарським правом обслуговуючої організації та що вимога про визнання боргу безнадійним не відноситься до способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦПК України.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, свої обґрунтування заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги зазначила у відзиві. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону та повинно бути залишене без змін.

Інші учасники судового процесу (їх представники) у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від цих осіб не надходило. Так судові повідомлення (направлені на вірну адресу) позивача про час та місце судових засідань повернулись на адресу суду з відміткою про те, що адресат не розшуканий. Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності зазначених осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та встановлених по справі обставинам, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 2,3,4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно ордеру на жиле приміщення № НОМЕР_2, виданого на підставі рішення виконкому Московської районної Ради від 15 січня 1968 року № 52, виданого ОСОБА_12 разом з членами родини, що складається з трьох осіб, надано право на заняття квартири АДРЕСА_1.

У даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_8 з 28.03.1968 року, ОСОБА_5 з 16.09.1997 року, ОСОБА_9 з 14.09.1999 року, що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 31.03.2017 року за вих. №2626.

З 16 лютого 2015 року послуги з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій за адресою по АДРЕСА_1 надає Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» відповідно до п. 10, 12 рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та розпорядження від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва».

Станом на 03 квітня 2017 року по особовому рахунку 42304 (НОМЕР_1) за квартирою АДРЕСА_1 рахується заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 37 879,50 грн., що підтверджується зібраними по справі доказами та не заперечується позивачем.

Листом № 103-103/ОП16-1349-10460 від 21 грудня 2016 року, за підписом виконуючого обов'язки першого заступника голови Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації В. Сушінець, на адресу позивача направлялося роз'яснення щодо наявного боргу за комунальними послугами, також повідомлено, що в червні-липні 2015 року послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надавалися частково КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» відповідно до Договору про надання послуг.

Згідно довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку 42304 (НОМЕР_1) за період з 01 січня 2010 року по 31 липня 2017 рік, ОСОБА_5 не виконував свої зобов'язання в частині щомісячної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості.

Встановлюючи цей факт, суд першої інстанції з урахуванням предмету спору не вийшов за межі заявлених позивачем вимог, оскільки позивач у позові зазначає, що до 2008 року рахунки по сплаті за користування комунальними послугами сплачувалися своєчасно. Отже, не заперечує факт того, що заборгованість наявна на тепер, утворилася саме через неповну та несвоєчасну сплату за житлово - комунальні послуги, якими користується позивач.

Так, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов'язок виконавця (виробника) проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 р. № 970 затверджено Порядок проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі (далі Порядок). Цей Порядок визначає механізм проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі.

Дія цього Порядку поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, предметом діяльності яких є надання послуг і фізичних та юридичних осіб, яким надаються послуги.

Порядок не лише визначає механізм здійснення підприємствами житлового господарства перерахунку, а й реалізує право споживачів на зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій при настанні згаданих умов.

Як вбачається, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_5 посилався на пропуск строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з травня 2008 року по грудень 2013 року, та з січня 2014 року по липень 2015 року.

Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, застосування строку позовної давності можливе у тому випадку, якщо відповідну заяву подано особою, до якої пред'явлені вимоги, строк позовної давності за якими сплив, а саме відповідачем у справі.

У даному випадку ні КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, ні КП «Керуюча компанія Дніпровського району м. Києва, до ОСОБА_5 із вимогами про стягнення заборгованості за спірний період у судовому порядку не зверталися. А тому, посилання позивача на те, що заборгованість за утримання будинків і прибудинкової території має бути скасована відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України не відповідає вимогам закону та є безпідставною.

Висновки суду першої інстанції в цій частині повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами та відповідають закону, оскільки такі строки позовної давності мають застосовуватись за клопотанням відповідача при розгляді судом спорів, у тому числі за вимогами кредиторів до боржників.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції у тому, що заборгованість по комунальним послугам не підлягає списанню як безнадійна дебіторська заборгованість на підставі п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України, з огляду на таке.

Так, п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов'язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

Визнання заборгованості безнадійною покладено на суб'єкта господарювання, тобто кредитора.

Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 р. №242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 р. за №106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув.

Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб'єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства.

Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року №61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за №497/4718.

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Як вбачається, особовий рахунок №42304 в Комунальному підприємстві по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій і списання з цього внутрішнього господарського документа будь яких сум є правом кредитора.

Заявлений позивач спосіб захисту порушених, на його думку, прав не підлягає судовому захисту, оскільки у даних правовідносинах, які склалися між сторонами у справі, права позивача не порушені. Йому надавалися відповідні комунальні послуги відповідачами, що стороною позивача не оспорюється. А позивач зі свого боку отримуючи відповідні послуги та користуючись ними, належним чином за них не сплачував. Норми Податкового кодексу України не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог колегією суддів оцінюються критично. Встановлена судом обставина щодо факту наявності у позивача заборгованості за комунальні послуги, що утворилася за несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов'язань перед відповідачами, не свідчить про те, що суд вийшов за межі заявлених позивачем вимог, враховуючи при цьому предмет спору та обставини на які позивач посилався у позові.

Отже, з урахуванням зазначених норм матеріального права та встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання заборгованості безнадійною. Такі висновки суду відповідають обставинам справи та не спростовані стороною позивача.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не отримано і судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 січня 2018 року.

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус

О.В.Шахова