Справа № 741/1128/17 Провадження № 22-ц/795/33/2018 Головуючий у I інстанції - Дикий В. М. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої-судді Бобрової І.О.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретарів - Зіньковець О.О. та Шкарупи Ю.В.,

Сторони:

- позивач - ОСОБА_2,

- відповідач - ТОВ «Нива 2008» Носівського району,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Нива 2008» Носівського району про скасування наказу, зміну дати та формулювання підстав звільнення, стягнення середньоденного заробітку за час затримки розрахунку.

Місце ухвалення рішення - місто Носівка Чернігівської області.

Дата складання повного тексту рішення - 10.10.2017,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ № 142 від 01.08.2017 директора ТОВ «Нива 2008» про звільнення з роботи його за ч.1 ст.38 КЗпП України; змінити формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов'язавши ТОВ «Нива 2008» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_2; стягнути з ТОВ «Нива 2008» на користь ОСОБА_2 середньоденний заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 липня по 01 серпня 2017 року.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на те, що воно постановлено з порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що згідно з поданими відповідачем відомостями, період, за який виплачувалася заробітна плата, обмежувався з 01 по 15 число липня 2017 року, тому заробітна плата повинна бути виплачена до 22.07.2017, однак відповідач і третя особа порушили зазначені вимоги і умисно затримали її виплату.

Стаття 115 КЗпП України і ст.24 Закону України «Про оплату праці» мають на меті захист працівника від свавілля власника або уповноваженого ним органу, тому мають багато спільного. Суд не застосував зазначені норми для захисту порушеного права, додатково порушивши право на справедливий суд, що передбачене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також судом не надано належної оцінки показам свідків у справі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ «Нива 2008» вказав на її безпідставність та безґрунтовність. Відповідач зазначив, що заробітна плата всім працівникам, в тому числі позивачеві, виплачувалася завжди вчасно. Стосовно правової позиції ВСУ від 31.10.2012 у справі №6-120цс12 просив застосувати інший правий висновок висловлений ВСУ 13.07.2016 у справі №6-1592цс16.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виходив з того, що в судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що йому пропонувалось отримати аванс, але він відмовився від його отримання, бо вважав за недоцільне його отримувати в зв'язку зі звільненням, а тому підстав для задоволення вимог позивача не має.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками районного суду щодо відмови в позові.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у відповідача з 06.02.2012 - на посаді керуючого МТФ та СТФ бригади №1 ТОВ «Нива 2008» (а.с.15).

31 липня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву в якій просив розірвати трудовий безстроковий договір за ч.3 ст.38 КЗпП України, через невиконання роботодавцем законодавства про працю, зокрема, невиплату заробітної плати у строк передбачений ст. 115 КЗпП України (а.с.6).

Наказом ТОВ «Нива 2008» № 142 від 01.08.2017 ОСОБА_2 звільнено відповідно до поданої заяви за власним бажанням згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.13). До трудової книжки ОСОБА_2 01.08.2017 внесений відповідний запис про звільнення (а.с.15).

Факт ознайомлення з наказом №142 від 01.08.2017, отримання ОСОБА_2 в день звільнення розрахунку та трудової книжки сторони не заперечують.

При зверненні до суду позовні вимоги ОСОБА_2 були сформульовані наступним чином. Позивач просив:

визнати незаконним і скасувати наказ № 142 від 01.08.2017 директора ТОВ «Нива 2008» про звільнення з роботи його за ч.1 ст.38 КЗпП України;

змінити формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов'язавши ТОВ «Нива 2008» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_2;

стягнути з ТОВ «Нива 2008» на користь ОСОБА_2 середньоденний заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 липня по 01 серпня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції намагався з'ясувати у позивача та його представника суть позовних вимог, оскільки у випадку визнання незаконним та скасування наказу № 142 внесення в нього в подальшому змін є неможливим. Проте відповідь на це запитання пролунала у дебатах, в ході яких представник позивача намагався уточнити дану позовну вимогу. Не змогла сторона позивача пояснити і суть вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період з 31 липня по 01 серпня 2017 року. Позивач не заперечував отримання ним повного остаточного розрахунку в день звільнення, тобто по 01.08.2017 включно. Затримку у розрахунку пов'язує з тим, що його було звільнено не 31.07.2017, а 01.08.2017. Проте повертати зарплату за 01.08.2017 не вважає за потрібне.

Обставини, на які посилався позивач, а саме порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, невиплату заробітної плати у строк передбачений ст. 115 КЗпП України в судовому засіданні підтвердження не знайшли.

Відповідно до ч.1-3 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Судом встановлено, що колективний договір між ТОВ «Нива 2008» та профспілкою (представником) не укладався. Виплата зарплати та авансу в товаристві здійснюється відповідно до ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Виплата авансу в липні відповідачем повинна була здійснена з 16 .07.2017 і закінчена не пізніше 22.07.2017. Достовірні дані про затримку з вини роботодавця виплати авансу позивачеві поза цими строками встановлено не було.

Так, відповідно до «Відомості на виплату грошей №114 за липень 2017 р.», яка підписана керівником ТОВ «Нива 2008» та головним бухгалтером відповідача 19.07.2017, 136 працівників бригади №1 без будь-якої затримки отримали заробітну плату за період з 01.07 по 16.07.2017. Позивач ОСОБА_2 зарплату в сумі 4830 грн не отримав. Ця сума була депонована відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що затверджено постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 N 637 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за N 40/10320.

Посилання позивача на показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд до уваги не приймає. Дані докази не є вирішальними при розгляді спору. Невчасне отримання цими особами (окрім ОСОБА_6.) зарплати не спростовує факту неявки ОСОБА_2 у визначені для отримання авансу строки до каси за отриманням грошей, про що засвідчила допитана в якості свідка касир ОСОБА_7 Її показання узгоджуються з письмовими доказами, зокрема, Відомість на виплату грошей №114 за липень 2017 р. не містить жодного запису працівників про отримання заробітної плати у інший, аніж вказано у відомості строк. Відповідно до платіжної відомості, що складена 19.07.2017 ТОВ «Нива 2008» утримало із заробітної плати працівників за липень 2017 податки та обов'язкові платежі (а.с.51). З копій платіжних доручень №1727 (а.с.52), №1733 (а.с.53) та №1722 (а.с.53) вбачається, що єдиний соціальний внесок із авансу за 2017 рік, податок на доходи фізичних особі і військовий збір перераховано відповідачем Ніжинській ОДПІ ГУ ДФС 20.07.2017.

Вказані докази свідчать про вчасне нарахування відповідачем позивачеві в липні 2017 року заробітної плати та здійснення організаційних заходів щодо її вчасної йому виплати.

Відповідно до ст. 78 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Питання фінансової дисципліни підприємства можуть підтверджуватися лише письмовими доказами - відомостями, видатковими касовими ордерами, звітами тощо.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ч.1,3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З огляду на викладені вище обставини, підстави для розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України за заявою ОСОБА_2 від 31.07.2017 у ТОВ «Нива 2008» були відсутні.

Посилання апелянта на правову позицію ВСУ, що висловлена 31.10.2012 при розгляді справи № 6-120цс12 колегія суддів до уваги не приймає. Даний висновок був зроблений при розгляді справи де був встановлений факт порушення роботодавцем норм законодавства про працю.

За змістом правового висновку, що висловлений 22.05.2013 при розгляді справи №6-34цс13, для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, проте, при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 таких порушень встановлено не було.

Відповідно до ратифікованої Україною Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, примусова або обов'язкова праця в Україні заборонена.

Вказана норма кореспондується зі ст.43 Конституції України.

Враховуючи викладені вище обставини, роботодавець - ТОВ «Нива 2008» - правомірно за ініціативою працівника розірвав трудовий договір з ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки продовжувати трудові відносини з відповідачем позивач не бажав, оформивши акт прийому-передачі малоцінних і швидкозношуваних предметів та обхідного листа (а.с.7-12).

З огляду на вищезазначене підстави для задоволення позову в частині визнання наказу № 142 від 01.08.2017 недійсним, внесення в нього змін, внесення змін до трудової книжки відсутні.

Також відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31.07 по 01.08.2017, оскільки факту затримку у проведенні розрахунку встановлено не було. Отримання позивачем повного розрахунку підтверджується відомостями на а.с.37-40, які містять підпис ОСОБА_2

Суд першої інстанції при ухваленні рішення послався, окрім іншого, на ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», що спростовує доводи апелянта щодо незастосування судом першої інстанції норм матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Посилання ОСОБА_2 на порушення судом першої інстанції при розгляді справи права на справедливий суд, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є голослівними і ґрунтуються лише на тому, що він не досяг у судовому провадженні бажаного результату. Заперечуючи результат судового розгляду справи, позивач послався лише на наявні, на його думку, допущені судом першої інстанції помилки стосовно фактів та невірне застосування останнім норм процесуального та матеріального права. Посилання заявника на порушення права на справедливий суд в світлі ст.6 Конвенції не може бути прийнято колегією суддів апеляційного суду з огляду на позицію Європейського Суду з прав людини, який зазначив, що згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадав, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Заперечення відповідача щодо застосування до спірних правовідносин правового висновку, що висловлений ВСУ 13.07.2016 у справі №6-1592цс16 колегією суддів до уваги не приймається, оскільки в базі ВСУ таке рішення відсутнє, як і дані про розгляд такої справи ВСУ.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий:Судді: