Номер справи 623/2843/17
Номер провадження 2/623/175/2018
РІШЕННЯ

іменем України

04 січня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Одарюк М. П.

при секретарі: Костенко В.В.

за участю судового розпорядника: Гребенюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння і господарських споруд по АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з вересня 2002 року з відповідачем проживала однією сім'єю, шлюб зареєстрували 28 вересня 2002 року. 30 вересня 2017 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. Оскільки відповідач не визнає право позивачки на спільне майно, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і господарськими спорудами АДРЕСА_1. Позивачка надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Судові витрати просить стягнути з позивачки.

Безумовне визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними доказами, що сторони у справі з 28 вересня 2002 року перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року ( а.с.9- 20).

ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 21.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори, Живолуп І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2889 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с.10-12).

Вартість спірного будинку згідно довідки КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» складає 235143 гривень (а.с. 10).

Згідно даних копії технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 за даною адресою розташовані: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 52,5 кв.м., в тому числі житловою -48,1 кв.м і складається з: І - тамбур -3,9 кв.м; ІІ - шафа -0,5 кв.м.; 1- коридор -4,2 кв.м.; 2 кухня - 6,7 кв.м.; 3 житлова кімната - 11,7 кв.м.; 4 житлова кімната -5,7 кв.м.; 5 житлова кімната -12,3 кв.м.; 6 ванна -7,5 кв.м.; та надвірні будівлі : а-прибудова, Б-сарай, Д-сарай, Ж-навіс, № 1 паркан; Г - гараж та а2 - прибудова є самовільним будівництвом (а. с. 14-18).

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши спірний будинок під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбаний під час перебування сторін у шлюбі будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності будинку лише відповідачу, на якого право приватної власності на будинок, суду не надано.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивачка просить визначити її частку у спільному майні подружжя і не ставить питання про реальний поділ нерухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Позивачем надано докази того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, є законні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину даного об'єкту.

За таких обставин, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовна заява ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовом позивачка сплатила судовий збір в сумі 662,00 грн. (а.с.2), який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 12,13, 81, 141, 247 ч.2, 259, 263-265ЦПК України, статями 60,63,69,70 СК України, статтею 368,372 ЦК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступного: житловий будинок літ. "А-1", загальною площею 52,5 кв.м., в тому числі житловою - 48,1 кв.м; "І " - тамбур -3,9 кв.м; "ІІ" - шафа -0,5 кв.м.; "1" - коридор -4,2 кв.м.; "2" кухня - 6,7 кв.м.; "3" житлова кімната - 11,7 кв.м.; "4" житлова кімната -5,7 кв.м.; "5" житлова кімната -12,3 кв.м.; "6" ванна -7,5 кв.м.; та надвірні будівлі : "а"-прибудова, "Б"-сарай, "Д"-сарай, "Ж"-навіс, № 1 - паркан, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_3, визнати втратившим силу на 1/2 частину правового документа на жилий будинок на ім'я ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 662,00 гривень.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк