Справа № 364/1405/17
Провадження № 2-н/364/2/18
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

17.01.2018 р. суддя Володарського районного суду Київської області Макаренко Л.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Київська обл.), до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (відомості про зареєстроване місце проживання відсутні), про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 13.12.2017 р. надійшла заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р. (далі ЦПК України), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Під час вивчення матеріалів справи судом встановлено, що за заявленою ОСОБА_1 вимогою не може бути виданий судовий наказ через невідповідність змісту її заяви вимогам процесуального закону, які діяли до набрання чинності зазначеною редакцією ЦПК України з огляду на таке.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За загальним правилом частини першої статті 183 названого Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, при цьому судом враховуються обставини, визначені статтею 182 Сімейного кодексу України, частина друга якої передбачає також, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом з тим, законодавством передбачено право того з батьків або іншого законного представника дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду не в порядку позовного, а в порядку наказного провадження із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, встановлюючи при цьому розмір таких аліментів, що стягуватимуться за судовим наказом, залежно від кількості дітей, зокрема на одну дитину (як в поданій до суду заяві ОСОБА_1А.) в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому частина пята статті 183 Сімейного кодексу України, визначаючи розмір аліментів, що стягуються в порядку наказного провадження, встановлює також обмеження максимального (а не мінімального) розміру стягуваних за судовим наказом аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аналогічні вимоги закріплено національним процесуальним законодавством.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України (чинна редакція), пункту 4 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017 р.) судовий наказ може бути виданий, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Натомість, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогою видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 кошти на утримання (аліментів) дитини в розмірі однієї чверті усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку та стягувати їх починаючи від дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка за своїм змістом не відповідає ані пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України (чинна редакція), ані пункту 4 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017 р.).

Крім того, у відповідь на запити суду від 14.12.2017 р. і від 04.01.2018 р. виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області та Відділ адресно-довідкової роботи Управління державної міграційної служби України в Київській області повідомили про відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до пункту 3 частини першої, частини девятої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; крім того в разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника, суд також відмовляє у видачі судового наказу.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою; заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (частина друга статті 166 ЦПК України).

З огляду на наведене ОСОБА_1 має право звернутися до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позову до ОСОБА_2 з тією самою вимогою, що викладена в її заяві від 13.12.2017 р., чи звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, виклавши свою вимогу про стягнення аліментів у точній відповідності до вимог або пункту 4, або пункту 5 частини першої статті 161 ЦПК України, зазначивши дійсне місце реєстрації боржника.

На підставі наведеного та керуючись статтями 3, 13, 161, 162, 165, 166, 258-261, 272, 273, 351-355, підпунктами 8, 9, 11, 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Київська обл.), до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення (підпункти 8, 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України).

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, а в разі подання такої скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Макаренко