СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/29/18
Провадження № 2/306/159/18
Рядок статзвіту № 41
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Тхір О.А.,

за участю секретаря Касинець В.В.

представника позивача ОСОБА_1

ім'я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Свалява справу за позовом позивача ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь і гідність, ділову репутацію фізичної особи; спростування недостовірної інформації; зобов'язання принести вибачення; відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00грн.,

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_4-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання інформації недостовірною та такою , що порочить честь і гідність, ділову репутацію фізичної особи; спростування недостовірної інформації; зобовязання принести вибачення; відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в друкованому засобі масової інформації Закарпатській щотижневій правозахисній газеті «Правозахист» № 7 (529) від 30 вересня 2017 року розміщена, головним редактором видання ОСОБА_3 (відповідачем), про нього на першій шпальті випуску газети інформація, є негативною. Вказує, що публікація в зазначеному виданні на першій сторінці в «Колонці редактора» під назвою «Звернення до громадян» містить негативну, недостовірну, ганебну інформацію про нього, позивача, який, крім того, є Полянським сільським головою Полянської обєднаної територіальної громади Свалявського району Закарпатської області. Зокрема, вважає недостовірними та такими, що підлягають спростуванню такі висловлювання у зазначеній статті:

-«…завдяки неадекватному голові Полянської ОТГ ОСОБА_2І.» (у другому абзаці звернення);

-«…втягує Вас не тільки у свої афери, а також у протиправні дії..» (у другому абзаці звернення) так як він не причетний ні до яких афер, не порушував Закону, і про таке у відповідача не має жодних доказів;

-«голова-неадекват..» (у третьому абзаці звернення) оскільки вважає, що висловлювання щодо особи «неадекватний», «неадекват», можуть вживатись лише до особи, яка є частково або повністю недієздатною, а щодо нього відсутні будь-які рішення про визнання його обмежено дієздатним або недієздатним;

-«злодія ОСОБА_2, який дорвався до бюджетного корита й дерибанить наші Полянські землі, які він видурював у нас різними шляхами, продавав і тепер продає за чималі гроші.» (у шостому абзаці звернення) оскільки відсутні докази щодо таких обставин, відсутні судові рішення, які набрали законної сили, які підтверджують зазначені діяння, а твердження відповідача безпідставні і є наклепом;

-«…до водогону, бо він належить йому» (у девятому абзаці) так як водогін належить громаді про що він і стверджував, і не казав, що належить йому;

-«в бажанні цієї особи приватизувати водогін і на свій власний розсуд продавати воду?!» (одинадцятий абзац) так як таке є образливим твердженням щодо нього і нічим не підтверджується, висловлене відповідачем навмисно, щоб ввести в оману широке коло осіб;

-«перестаньте принижуватись перед маразматичними примхами та сумнівними оборудками, а реально рейдерством, в яке Вас втягує це створіння, яке обкрадає вас багато років!» (у пятнадцятому абзаці) оскільки, вважає мовні конструкції та звороти «маразматичні примхи» такими що є наклепом, адже містять твердження, які мають випливати з даних про його психічну хворобу, а на такі хвороби він ніколи не хворів та не хворіє, та безпідставними твердження про рейдерську діяльність, які нічим не підтверджуються;

Та, крім того, зазначає, що на першій сторінці цього ж номеру зазначеного видання у статті під назвою «Полянський заповідник корупції, або дерибан від ОСОБА_2», за авторством відповідача ОСОБА_3, головного редактора цього видання, опубліковано (поширено) інформацію про нього (позивача), яку вважає негативною, недостовірною, ганебною. А саме, негативна інформація щодо нього такого змісту:

-у назві статті «дерибан від Драгобецького»;

-у преамбулі:«…, про кримінальні пригоди, ОЗУ (організованого злочинного угрупування) під головуванням ОСОБА_2, нинішнього голови Полянської ОТГ Свалявського району.»;

-«По його діях та діях його підлеглих на сьогодні відкрито вже майже двадцять кримінальних проваджень.»;

-У першому абзаці самої статті: «Головою Полянської ОТГ ОСОБА_2 здійснено привласнення бюджетних коштів при проведенні капітального ремонту вулиці Гірської в с. Поляна. Про це свідчать наступні докази:…» - оскільки всі з перелічених висловлювань є наклепом, містять фактично звинувачення у порушенні закону, вчиненні злочину, що не відповідає дійсності, і докази про таке відсутні.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що вважає таку поширену інформацію щодо нього відповідачем, негативною інформацією, яка розповсюджується на території Закарпатської області та доводиться до відома широкому колу осіб, та є неправдивою, що вважає приниженням його честі та гідності і підлягає спростуванню. На підтвердження вимог, зазначає, що такі негативні висловлювання щодо нього є фактичними твердженнями, які потребують доведення, мають базуватись на відповідних юридичних фактах та доказах. В звязку з цим поширена в газеті інформація головним редактором ОСОБА_3 не відповідає дійсності, є недостовірною, образливою, ганебною, та принижує його честь і гідність, наносить суттєву шкоду його діловій репутації як Полянського сільського голови, і повинна бути спростована відповідачем у газеті. Крім того, посилаючись на відповідні норми ЦК України, вважає, що він має право на відповідь та на спростування цієї інформації. Вважає, що дії відповідача з поширення такої негативної інформації щодо нього, є протиправними, такими, що порушують його особисті немайнові права, передбачені Конституцією України та ЦК України, та, крім того, такими, що порушують норми Закону України «Про інформацію». Та вважає, що такими протиправними діями відповідача, які виразились у публічному поширенні інформації, яка не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність, ділову репутацію, йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 50000,00 грн. Саме такий розмір шкоди вважає, буде достатнім, як компенсація понесених душевних страждань, нервово-емоційних напружень, внутрішнього дискомфорту у спілкуванні з близькими, знайомими, колегами, негативного впливу на його загальне самопочуття… та буде адекватним ступеню приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Крім того, посилаючись на норми ЦК України, в звязку з тим, що діями відповідача порушені його немайнові права, вважає, що останній зобовязаний вчинити необхідні дії для негайного їх поновлення, а саме, спростувати таку негативну інформацію у такий же спосіб як її було поширено, та принести вибачення шляхом опублікування у газеті відповідного тексту вибачення.

У звязку з такими порушеннями відповідача при поширенні недостовірної інформації щодо нього просить суд:

-Визнати недостовірною і такою що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2, Полянського сільського голови, зазначену вище інформацію, опубліковану у друкованому засобі масової інформації Закарпатській щотижневій правозахисній газеті «Правозихист» у № 7 (529) від 30 вересня 2017 року і поширену головним редактором Закарпатської щотижневої правозахисної газети «Правозихист» ОСОБА_3, зокрема, на першій сторінці у «Колонці редактора» під назвою «Звернення до громади» відповідну інформацію, та на першій сторінці цього ж номеру газети у статті під назвою «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького» відповідну інформацію.

-Зобовязати ОСОБА_3, головного редактора Закарпатської щотижневої газети «Правозахист», спростувати означену недостовірну інформацію шляхом:

Розміщення протягом десяти календарних днів з дати набуття рішенням суду законної сили у газеті «Закарпатська щотижнева правозахисна газета «Правозахист» на першій шпальті з правої сторони зверху тим же шрифтом, яким була надрукована недостовірна інформація, під заголовком «Спростування недостовірної інформації» наступний текст спростування (заголовок жирним шрифтом): «Спростування недостовірної інформації» «Я, головний редактор ОСОБА_3, спростовую недостовірну інформацію про Полянського сільського голову ОСОБА_2, поширену у випуску газети № 7 (529) від 30 вересня 2017 року на першій шпальті у «колонці редактора» під заголовком «Звернення до громади» та у статті під заголовком «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького», та опублікування у той же самий строк разом із вказаним спростуванням резолютивної частини рішення суду уданій справі.

-Зобовязати ОСОБА_3, головного редактора Закарпатської щотижневої газети «Правозахист», протягом десяти календарних днів з дати набуття рішенням суду у даній справі законної сили принести вибачення Полянському сільському голові ОСОБА_2 шляхом опублікування у газеті «Закарпатська щотижнева правозахисна газета «Правозахист» на першій шпальті вибачення наступного змісту: «Я, головний редактор ОСОБА_3, приношу свої вибачення Полянському сільському голові ОСОБА_2 за поширення щодо нього недостовірної і такої, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію інформації у випуску газети № 7 (529) від 30 вересня 2017 року на першій шпальті у «колонці редактора» під заголовком «Звернення до громади» та у статті під назвою «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького».

-Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 50000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, та судові витрати 8 877,00 грн. (судовий збір 3877,00 грн. та 5000,00 на професійну правничу допомогу.)

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав та мотивів, зазначених в позові. На обґрунтування своєї позиції навели обставини, викладені в позові та у відзиві на відзив, та, крім того, посилались на судову практику у справах про задоволення позову з аналогічними позовними вимогами, як судів загальної юрисдикції першої так і судів апеляційної та касаційної інстанції та практику Європейського суду з прав людини.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі, подали на адресу суду відзив на позов. В судовому засіданні обґрунтовували свою позицію, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, зокрема, і, зазначаючи, що всі висловлювання наведені як у одній статті так і в іншій є нічим іншим, як оціночними судженнями, які не потребують доведення, жодного конкретного твердження, яке б могло бути підтверджене доказами не наведено, а, саме так, відповідач, являючись, і головним редактором видання (представником преси) і депутатом Полянської ОТГ, маючи доступ до відповідної інформації, та вивчаючи ситуацію, яка склалась, оцінює, з власної точки зору, діяльність позивача, як публічної особи, як голови ОТГ. В звязку з цим, він - відповідач, вважаючи це своїм громадянським обовязком, зобовязаний донести інформацію до громади, і, вважає, що саме в такий спосіб публікації в пресі, які висвітлюють його ставлення до подій та діяльності голови ОТГ, - він реалізує надане йому право на свободу слова. Крім того, зазначають, що відповідач діяв у межах Закону, адже поширена інформація у пресі стосується позивача як публічного діяча та його діяльності як публічної особи, та така - є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями. Зазначають, посилаючись на відповідне законодавство, норми міжнародного права та практики Європейського суду з прав людини, що таким чином, висловлюючи свою позицію у пресі, позивач скористався правом на відповідь та оцінив діяльність позивача як публічної особи, а межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою та право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний діяч, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена з явним злим умислом. Стверджують, що позивач в даному випадку діяв з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Одночасно обґрунтовують свою позицію і тим, що існують та є явними передумови такої гострої критики діяльності позивача, голови ОТГ, внаслідок чого позивач, висвітлюючи у друкованому виданні інформацію про таку діяльність, та надаючи свою особисту оцінку, використовуючи мовні звороти та конструкції, поширив власні оціночні судженні та у такий спосіб вдався до критики публічної особи і для цього він мав всі підстави. Так, стверджують, що у статті «Звернення до громади» наявна відповідь його як депутата та представника преси на події, які відбувались 15 вересня 2017 року на 13 сесії Полянської ОТГ, на якій позивач його безпідставно звинуватив у діяннях щодо руйнування водогону «ведмежа», у даному «зверненні» він висловив свою точку зору та оцінку діяльності позивача- публічної особи. Як і у публікації під назвою «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького» дана оцінка діяльності публічної особи голови Полянської ОТГ. Стверджують, що всі зазначені висловлювання у публікаціях, які позивач вважає ганебними та недостовірними є оціночними судженнями і такі не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач, вважає, що мав підстави для такої різкої критики позивача, та зазначає, що до таких висновків та такої оцінки різкої та жорстокої, він дійшов на підставі зібраної ним інформації, яка міститься у відповідних листах-відповідях, інших документах та відеозаписі. Вважають, що кожне, із зазначених тверджень, в контексті зі змістом відповідної публікації, не містить фактичних даних, які слід доводити, а є лише оціночними судженнями щодо діяльності публічної особи. В звязку з цим, просять відмовити в задоволені позовних вимог у звязку з їх безпідставністю, та відмовити в задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Заслухавши вступне слово та пояснення сторін, їх представників, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності на предмет належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов наступних висновків.

Із змісту ст. 77 ЦПК України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Так, судом встановлено та не оспорюються сторонами такі обставини: позивач є публічною особою обіймає посаду голови Полянської обєднаної територіальної громади, відповідач є головним редактором щотижневого видання «Закарпатська щотижнева правозахисна газета «Правозахист», та є депутатом Полянської обєднаної територіальної громади.

Досліджуючи зміст публікацій у виданні громадський правозахисний щотижневик 7 (529) «Закарпатська щотижнева газета «Правозихист» спецвипуск 30 вересня 2017 року, судом встановлено, що на першій сторінці наявні дві публікації щодо яких виник спір: справа у «колонці автора» розміщено «Звернення до громади», зліва - «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького» та продовження даної публікації - зліва на стор. 2.

Судом, зі змісту публікацій, досліджених в судовому засіданні та оцінених в цілому, встановлено, що публікація «Звернення до громади» є відповіддю відповідача на події, які відбувались під час 13 сесії Полянської ОТГ 15 вересня 2017 року. Крім того, в даній публікації наявні мовні конструкції та звороти, які в своїй сукупності, на думку суду, не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, та висловлені відповідачем у такій формі, оскільки таким чином він доносить до громадськості свою оцінку діяльності голови ОТГ. Так, і в публікації «Полянський заповідник корупції, або дерибан від Драгобецького» висловлене власне бачення автора подій, які відбуваються безпосередньо при використанні бюджетних коштів, виконанні відповідних робіт за бюджетні кошти при здійсненні діяльності позивачем на посаді голови ОТГ, тобто автор гостро та критично оцінює таку діяльність, вдаючись до мовних конструкцій та зворотів дає свою оцінку, та висловлює оціночні судження, яку в такий спосіб доводить до громадськості.

Крім того, з досліджених судом письмових доказів, наданих стороною відповідача, встановлено, що автор головний редактор газети, досліджує питання діяльності посадових осіб Полянської ОТГ, збирає відповідну інформацію від правоохоронних органів, та контролює хід розслідувань, що стосуються питань діяльності посадових осіб, і, як встановлено, про таку діяльність висловлюється, в тому числі і в пресі. Зокрема, про таке свідчать відповідь від 14.08.2017 року заступника начальника Головного слідчого управління Національної поліції України дана депутатові Полянської ОТГ ОСОБА_3 «про розгляд листа, адресованого народному депутатові України ОСОБА_5І.», відповідь прокуратури Закарпатської області від 07.08.2017 року надана голові ГО «Самооборона Закарпаття «Сольва» ОСОБА_3 «щодо стану досудового розслідування у кримінальних провадженнях та з інших питань», відповідь ОСОБА_3, від прокуратури Закарпатської області від 24.07.2017 року «щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактами вчинення кримінальних правопорушень окремими службовими особами Полянської сільської ради», відповідь Мукачівської місцевої прокуратури від 20.07.2017 року ОСОБА_3 «щодо стану досудового розслідування кримінальних проваджень та інших питань», відповідь ОСОБА_3 від ГУНП в Закарпатській області «щодо належного проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях», відповідь ОСОБА_3 від фінансового управління Свалявської РДА «щодо використання коштів бюджету розвитку по Полянській сільській раді Свалявського району за період 2013-2016 р.р.» з відповідними додатками.

Такі досліджені письмові докази свідчать про те, що автор статей ОСОБА_3 цікавиться питаннями діяльності посадових осіб Полянської ОТГ, веде систематизований збір відповідної інформації, та робить свої висновки, які висвітлює і в пресі, зокрема, в щотижневику, головним редактором якого він є.

Зі змісту досліджених публікацій встановлено, що автор критикує лише політичну діяльність позивача, і жодної критики не має щодо його приватного, особистого чи сімейного життя.

Судом крім того оглянуто фототаблиці та відтворено диск з відеозаписом події, однак як докази при вирішенні даного спору суд їх до уваги не бере та не надає відповідної оцінки, оскільки інформація, яка в них міститься не стосуються предмета даного спору, та за своїм змістом не може бути покладена в основу підтвердження або заперечення досліджуваних обставин.

Перевіряючи законність позовних вимог та надаючи правову оцінку правовідносинам у справі суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 270 ЦК, право на повагу до честі та гідності є особистим немайновим правом фізичної особи, яке відповідно до глави 22 Книги 2 ЦК України належить до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Згідно з ч.1 ст.297 ЦК, кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими (ч.2 ст.297 ЦК України).

В Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р. розяснено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 3 Конституції України регламентовано, що честь та гідність людини визнаються найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на повагу до його гідності (ст. 28 Конституції України).

Пленум ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 в п.п.6, 15, роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною законодавства України.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є головою Полянської обєднаної територіальної громади, а відтак - публічною особою.

Тому, в даному випадку слід врахувати і розяснення, які містяться в п.21 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме: при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Тому позивач повинен усвідомлювати значення свого публічного статусу бути готовим до критики його дій, в тому числі негативної та належно сприймати таке ставлення.

При цьому в своїх поясненнях та письмових твердженнях стороною позивача не визначено та в ході судового розгляду не надано на адресу суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження визначення природи походження поширеної інформації у контексті Закону України «Про інформацію», та, що така інформація поширена навмисно з метою розповсюдження недостовірних даних.

Так, у відповідності до ст.1 даного Закону: інформація - це будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

З аналізу даної норми закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення.

При цьому, даним Законом дано визначення поняттю оціночним судженням, що у відповідності до ст. 20 Закону «Про інформацію» вказує, що оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, з аналізу даної норми Закону, оціночні судження, на відміну від інформації не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу.

Законодавцем між даними поняттями проведено чітку грань, з метою надання, зокрема журналістам (авторам), засобам інформації в умовах побудови демократичної, розвиненої держави з пріоритетом розвитку саме європейських принципів розуміння суспільства, свободи слова та поглядів, що виключає відповідальність автора, на відміну від подання та висвітлення відповідних фактів, які відповідають дійсності, що тягнуть за собою наслідки.

Так, перевіривши зміст публікацій та інформацію, яку їх автор, вважає за необхідне донести читачу, суд доходить висновку, що жодне з виловлювань в розумінні змісту кожної з публікацій в цілому, не вириваючи окремих слів, словосполучень або фраз з контексту, не містять у собі інформації, яка в розумінні проаналізованих норм законодавства, містила б твердження про факти, а є саме оціночними судженнями з того чи іншого приводу (зокрема, з приводу діяльності посадової о соби щодо різних сфер діяльності), і такі судження носять оціночний характер, виражають субєктивну думку автора, та не підлягають доказуванню.

При цьому, слід вказати про те, що оціночні судження, по своїй природі, спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією, загалом даної інформації в цілому. А відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Таким чином, оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості, а отже, і не підлягають спростуванню.

При цьому, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ при винесенні рішень у справах даної категорії посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року ( заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» де у п. 41 зазначено, що у своїй практиці суд розділяє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини ( ратифікованою ЗУ від 17.07.1997 року № 475/97-ВР). У пункті 42 визначено, що однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, для оспорюваного висловлювання, залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь якого фактичного підґрунтя. Тобто, факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим ( ухвала від 03.08.2016 року у справі № 380/1571/15ц).

Так, виходячи із зазначеного, з позовної заяви вбачається, що позивачем викладені у публікаціях головного редактора ОСОБА_3 на сторінках громадського правозахисного щотижневика № 7 (529) «Закарпатська щотижнева газета «Правозихист» спецвипуск 30 вересня 2017 року, висловлювання та судження розцінюються, як твердження, які поширюються відносно особистості позивача голови ОТГ ОСОБА_2 шляхом поширення в такий спосіб неправдивої інформацію, а саме у висловлюваннях, які, на думку сторони позивача, містять твердження, що компрометують його як посадову особу. Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Отже, аргументи позивача щодо трактування висловлених суджень у публікаціях формуються лише на його власних припущеннях і тлумаченнях відповідних понять, і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем саме в такому розумінні як це намагається показати позивач.

Невід'ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення. Натомість поширена відповідачем ОСОБА_3 інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення позивачем конкретних норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій, а лише в загальному дана оцінка, в якій він висловив власну точку зору про діяльність голови Полянської ОТГ, яку він оцінює, вживаючи відповідні мовні конструкції та алегорії і перебільшення. Відтак, саме така негативна оцінка певних фактів щодо позивача надана самим позивачем в позовній заяві і в поясненнях в суді, і будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації немає.

З огляду на виклад тексту оспорюваної позивачем інформації судом встановлено, що дані публікації не містять фактів у розумінні та наведеному визначенні Закону України «Про інформацію», а є по своєму змістовому навантаженню оціночними судженнями, що виключають, за своєю природою, доведення правдивості даної інформації. При цьому, дані оціночні судження не містять фактичних тверджень, як зазначено позивачем у позові та стверджувалось у судовому засіданні.

У п. 19 Постанови Пленуму ВССУ від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам розяснено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вони вправі скористатися наданим їй ч.1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи ( ст. 37 Закону «Про пресу», ст. 65 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Такі рекомендації ВССУ узгоджуються з частиною 2 статті 30 Закону України «Про інформацію».

Позивач помилково в обґрунтування недостовірності інформації посилається на її негативність. Презумпція, що негативна інформація вважається недостовірною, була виключена зі статті 277 ЦК України Законом України від 27.03.2014 року №1170-VІІ.

З цих підстав не може застосовуватись відповідне положення пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1, оскільки воно зроблено на роз'яснення норм частини 3 ст. 277 ЦК України, яка виключена.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач є публічною особою, та обіймає посаду голови ОТГ, а, відповідно, відіграє роль у суспільному житті, тому надання оцінки у формі суджень, міркувань, думок є нормою публічної діяльності і дані норми є загальноприйнятими та такими, що закріплені у декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та зважаючи на характер спірних правовідносин, суд доходить висновку про те, що висловлювання в публікаціях головного редактора ОСОБА_3 на сторінках громадського правозахисного щотижневика 7 (529) «Закарпатська щотижнева газета «Правозихист» спецвипуск 30 вересня 2017 року, під назвою «Звернення до громади» та «Полянський розсадник корупції, або дерибан від Драгобецького» відносно голови Полянської ОТГ ОСОБА_2 є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки по своїй природі є думками, переконаннями, наданням критичної оцінки певних фактів і недоліків, які є висловлюванням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, та які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 та його представника.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 має гарантовану п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, свободу вираження поглядів, яка становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Саме в межах такої свободи вираження поглядів ним і реалізовано це право в межах власних субєктивних оцінок.

Такі оцінки діяльності позивача відповідачем висловлені правомірно, адже, висловлено його особисте ставлення, тому вони базуються на фактологічній основі.

Так, ЄСПЛ у справі «Нова газета і Бородянський проти Російської Федерації» від 28.03.2013 року визначив, що мінімально фактичною основою для висловлювань, що містять оціночні судження, є загальновідомі факти, підтвердження висловлення певним джерелом та незалежне дослідження.

У справі містяться письмові докази - листи-відповіді на звернення відповідача до правоохоронних органів, зі змісту яких вбачається, що за певними фактами тривають досудові розслідування, здійснюються слідчі дії, відтак відповідач, який, крім того, є депутатом зазначеної ОТГ, та має доступ до інформації яка є предметом обговорення на сесіях ОТГ, мав всі підстави вважати, що поширена ним інформація є достовірною, і він не виключає причетність до таких подій, які підлягають зясуванню та дослідженню, і позивача як розпорядника державних коштів, хоча конкретних тверджень про факти вчинення будь-яких кримінальних правопорушень (конкретних злочинів), саме позивачем Головою ОТГ, у своїх публікаціях не повідомляє. Суд вважає, що такі публікації відповідача це власне, і є оцінкою відповідача відомостей, здобутих ним з численних інформаційних джерел, та він надав таку свою оцінку діяльності посадової особи голови ОТГ у випуску щотижневика, таким чином довів свої оцінки до громадськості, та висловив саме, критику публічної особи, яка виражається у відповідних мовних конструкціях, і, певною мірою, є гострою та жорсткою, в деякій мірі перебільшеною. Адже, встановлено, що такі висловлення, як, зокрема: «голова-неадекват», «сумнівними оборудками та маразматичними примхами», «злодія», «дерибан», «у свої афери», «а фактично рейдерством», «про кримінальні пригоди, ОЗУ (організоване злочинне угрупування) .....» та інші по тексту, - не містять жодного фактичного твердження і не можуть бути спростовані ніякими фактичними даними, а такі мовні конструкції не містять в собі ні спеціальної медичної термінології, які б вказували на відповідне захворювання, ні юридичних термінів, які вживаються в такому буквальному значенні у Кримінальному Кодексі України, на позначення відповідних злочинів та діянь, які є кримінально караними.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що вищезазначені висловлювання відповідача, які оспорюються, є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, жодним чином не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Слід звернути увагу і на те, що Верховний Суд (КЦС), розглядаючи справу № 61/8035/16-ц у своїй постанові від 28.03.2018 дійшов висновку, що критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації.

З огляду на те, що обидві публікації позивача ОСОБА_3, висловлювання в них, які просить позивач спростувати та вважає негативною інформацією, і використані в них мовні конструкції, стосуються безпосередньо оцінки діяльності ОСОБА_2, як голови Полянської ОТГ, та виражені саме щодо здійснення такої діяльності, тому вони не підлягають спростуванню.

Крім того, в силу ст.31 Закону України «Про інформацію», позивач як голова ОТГ, не наділений правом вимагати відшкодування моральної шкоди у справі про захист честі, гідності та ділової репутації, тому така позовна вимога не базується на Законі та є безпідставною

Не може бути застосований також і такий спосіб захисту як вибачення, оскільки такий не передбачений законодавством ні як загальний, ні як спеціальний спосіб захисту. Адже, суд не може зобовязати відповідача змінити внутрішні переконання, а тому зобовязання вибачитися буде втручанням у внутрішній світогляд особи.

За таких підстав, в задоволенні позву слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11,12, 13, 76-80, 81, 83, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь і гідність, ділову репутацію фізичної особи; спростування недостовірної інформації; зобов'язання принести вибачення; відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00грн., - відмовити повністю.

Судові витрати, понесені позивачем, покласти на позивача - ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування або ім'я сторін:

- позивач: ОСОБА_2, зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

- відповідач: ОСОБА_3, зареєстрований та проживає в с. Павлово, 41, Свалявського району, Закарпатської області, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя О.А.Тхір

Дата проголошення рішення суду 17.07.2018 року

Дата складання повного судового рішення 26.07.2018 року