Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спадкового договору недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання спадкового договору недійсним.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона являлась цивільною дружиною ОСОБА_5, який був власником квартири АДРЕСА_1. 15 квітня 2014 року її цивільним чоловіком було укладено Спадковий договір (далі Договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі за № 1472, відповідно до якого відповідач набуває право власності на квартиру АДРЕСА_2 після смерті відчужувача ОСОБА_5 та належного виконання умов договору і державної реєстрації права власності на зазначене в договорі майно.

Зазначає, що її цивільний чоловік ОСОБА_5 помер 01 серпня 2015 року. Відтак, до відповідача по справі саме з 01 серпня 2015 року перейшло право власності на квартиру, яка належала померлому. Оскільки, на момент смерті відповідач належним чином не виконувала покладених на неї договором умов, то, вважає, що вказаний Договір слід визнати судом недійсним.

До початку розгляду судом справи по суті, в судовому засіданні, яке відбулось 18 липня 2016 року позивач, змінила підстави позову, просить суд визнати Договір недійсним посилаючись на те, що ОСОБА_5 уклав оспорюваний Договір під впливом помилки, оскільки неправильно сприймав фактичні обставини вчиненого правочину.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала, з змінених підстав викладених у позові та у заяві про зміну підстав позову. Просить суд, визнати недійсним вище зазначений Спадковий договір, який вчинено під впливом помилки померлого ОСОБА_5

Представник відповідача адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ніякої помилки при укладенні оспорюваного Договору ОСОБА_5 допущено не було та що його довіритель добросовісно виконувала умови Договору. Крім того зазначав, що позов пердявлено особою, яка немає права його оскаржити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного:

Судом встановлено, що 15 квітня 2014 року ОСОБА_5, з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_4, з другої сторони, укладено Спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі за № 1472, відповідно до якого відповідач набуває право власності на квартиру АДРЕСА_2 після смерті відчужувача ОСОБА_5 та належного виконання умов договору і державної реєстрації права власності на зазначене в договорі майно.

ОСОБА_5 помер 01 серпня 2015 року, відтак, до відповідача саме з 01 серпня 2015 року перейшло право власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до статей 202 та 203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є:

- зміст правочину не може суперечить ЦК України,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом й бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до положень частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення, зокрема, має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Зважаючи на аналіз цієї норми законодавства суд приходить до висновку, що під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

При цьому слід ураховувати, що на волю особи не впливали ані сторонні особи, ані інші причини, тобто не було деформації волі ззовні. Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформоване самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей.

В абзаці 2 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно існувала, а також те, що вона має істотне значення.

У даному випадку наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення оспорюваного Договору, суд визначає не тільки за текстом оспорюваного договору в якому п. 7 суперечить п. 10, та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами як: вік позивача (на день укладення договору позивачу було 65 років), його стан здоровя, зловживання алкогольними напоями, в звязку з чим проходження лікування у психіатричній лікарні, та потреба у звязку із цим у догляді.

Як було встановлено в судовому засіданні з пояснень, наданих представником позивача, ОСОБА_5 мав на меті оформлення відповідачем над ним постійного догляду, як над людиною похилого віку за рахунок своєї пенсії, що підтверджується ксерокопією довіреності, виданої ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4, на розпорядження його пенсійним рахунком, яка міститься в матеріалах справи.

З показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, наданих у судових засіданнях, судом встановлено що ОСОБА_5 за життя мав намір залишення належної йому квартири АДРЕСА_2 позивачу по справі, що підтверджується ксерокопією Заповіту від 15 листопада 2011 року, складеного ОСОБА_5 на імя ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 4636.

Крім того, дані обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_13, яка показала, що оскільки її чоловік є адвокатом, то ОСОБА_5, по сусідськи, неодноразово звертався до нього з питань розпорядження майном та постійно висловлював свої наміри щодо залишення свого майна, у разі смерті, своїй співмешканці ОСОБА_3

Покази допитаного в якості свідка нотаріуса ОСОБА_6, які було надано в судовому засіданні 26 грудня 2017 року оцінюються судом критично, оскільки, як зазначила в судовому засіданні свідок, за укладенням оспорюваного Договору до неї звернулась відповідач у справі.

Частиною 3 статті 1307 ЦК України передбачено, що за Спадковим договором відчужувач має право призначити особу, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після його смерті. У разі відсутності такої особи контроль за виконанням спадкового договору здійснює нотаріус за місцем відкриття спадщини.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 при укладенні оспорюваного Договору не призначалась особа, яка здійснювала б контроль за виконанням спадкового договору, а отже приватний нотаріус, мала б здійснювати особистий контроль за його виконанням.

В судовому засіданні було встановлено, що нотаріус ОСОБА_6 здійснювала вихід до квартири АДРЕСА_3 декілька раз до укладення Договору та декілька раз після його укладення, за наполяганням відповідача. Свідок стверджувала, що відповідач ОСОБА_4 здійснювала догляд за померлим ОСОБА_14 належним чином, умови проживання ОСОБА_5 були задовільними. Дані покази суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються відеоматеріалом умов проживання ОСОБА_5 та його співмешканки ОСОБА_3, які було оглянуто в судовому засіданні, а також показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Посилання представника позивача стосовно того що ОСОБА_3 не може бути позивачем у даній справі не заслуговують на увагу, оскільки, коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки, сттаттею 229 ЦК України не обмежується. Обмеження має місце в ч. 1 ст. 1308 ЦК України в якій зазначено, що спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача з підстав невиконання набувачем розпоряджень відчужувача, тобто з зазначеної підстави інші особи не мають права розірвати спадковий договір.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-605 цс-16 від 25.05.2016 року оспорювати правочин може також особа /заінтересована особа/, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним /частина третя статті 215 ЦК України/, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона /сторони/ правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29.07.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю більше десяти років, а отже фактично, були подружжям. Відтак суд приходить до висновку, що оскільки від оспорюваного спадкового договору залежить подальша можливість законної реалізації прав ОСОБА_3, то остання є належним позивачем у даній справі.

Судом критично оцінюються пояснення представника позивача стосовно того, що позивач не зверталась до органів нотаріату з заповітом на спірну квартиру, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, вказану квартиру, відповідно до договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року, через місяць після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 було відчужено на користь третьої особи, позивач є інвалідом 1 групи і спадковий договір було укладено після заповіту, а спадковий договір скасовує раніше складений заповіт.

Зважаючи на вище викладене суд приходить до висновку, що на момент укладення спадкового договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 мав хибні уявлення про права та обовязки сторін оспорюваного Договору, а відтак дані обставини слід рахувати підставою визнання правочину недійсним, як вчиненого під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_3 слід задоволити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спадкового договору недійсним, задоволити повністю.

Визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений 15 квітня 2014 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1472.

Стягнути з ОСОБА_4 487,20 грн. судового збору в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_15