АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/617/18 Головуючий 1 інст. - Пархоменко І.О.
Справа № 631/1919/16 Суддя-доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Бурлака І.В.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області

на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

02 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (далі по тексту - УДПС України в Харківській області) та з урахуванням уточнень просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що з 13 листопада 2015 року вона працювала на посаді фахівця з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Нововодолазького районного відділу кримінально-виконавчої інспекції (далі по тексту - Нововодолазького РВ КВІ) УДПС України в Харківській області.

Наказом УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року №160/ОС-16 вона була звільнена за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (у зв'язку з призовом або вступом на військову службу).

ОСОБА_2 вважала, що звільнена з порушенням норм трудового законодавства, оскільки вона 30 серпня 2016 року уклала контракт на проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 29 серпня 2016 року позивач звернулась до УДПС України в Харківській області з заявою щодо збереження за нею робочого місця та виплати середньої заробітної плати, відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України. У відповідь отримала роз'яснення, що не має права на збереження робочого місця. Листом від 07 жовтня 2016 року її повідомили про звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Поняття особливого періоду наведене у частині першій статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року. Продовження дії контракту про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, як встановлено частиною 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», пов'язується не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Вважала, що її безпідставно звільнили із займаної посади, в порушення гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Просила скасувати наказ УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року №160/ОС-16 в частині звільнення ОСОБА_2 з 30 серпня 2016 року з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (у зв'язку з призовом або вступом на військову службу), поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області з 30 серпня 2017 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано наказ УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 в частині звільнення ОСОБА_2 з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (у зв'язку з призовом або вступом на військову службу).

Визнано ОСОБА_2 звільненою з УДПС України в Харківській області з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією територіальних органів УДПС.

Стягнено з УДПС України в Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 962 грн 50 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць, тобто в сумі 3 168 грн 75 коп., допущено до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з УДПС України в Харківській області 1 280 грн судового збору в дохід держави.

Додатковим рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року абзац четвертий та п'ятий рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року викладено в наступній редакції:

«Стягнути з УДПС в Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 962 грн 50 коп. з вирахуванням всіх обов'язкових платежів та внесків.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць, тобто в сумі 3 168 грн 75 коп., з вирахуванням всіх обов'язкових платежів та внесків, допустити до негайного виконання».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УДПС України в Харківській області подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вважало рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, представник відповідача вважав, що звільнення позивача було здійснено на законних підставах згідно законодавства. ОСОБА_2 не була призвана на строкову військову службу або на військову службу під час мобілізації, яка станом на 30 серпня 2016 року (дата укладення контракту) закінчилася, кризова ситуація в країні не оголошувалася, воєнний стан не вводився. Укладення нею контракту про прийняття на військову службу не тягне за собою поширення на неї гарантій, визначених статтею 119 КЗпП України. Крім того, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції», Державною пенітенціарною службою України був виданий наказ від 04 жовтня 2016 року № 302/ОД-16 «Про організаційно-штатні питання», яким скасовано штати, в тому числі і штати підрозділів кримінально-виконавчої інспекції територіальних органів ДПС України. Увесь персонал Нововодолазького ВКВІ був попереджений про наступне вивільнення у відповідності до статті 49-2 КЗпП України та вільнонаймані працівники були звільнені 30 грудня 2016 року. У відповідності до наказу від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 в частині звільнення ОСОБА_2, довідки управління № 22-190 від 18 жовтня 2017 року позивачу при звільнені була виплачена вихідна допомога в розмірі двох мінімальних заробітних плат в сумі 2 900 грн, на які безпідставно судом не було зменшено загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважає його законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцію Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з положень статей 36, 119 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, що діяла на час звільнення позивача), статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та тих обставин, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2 уклала контракт про проходження строкової служби у Збройних Силах України у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці до закінчення особливого періоду. Крім того, оскільки позивач звільнена незаконно, але її поновлення на попередній роботі неможливо у зв'язку з ліквідацією підприємства, вона повинна бути визнана звільненою за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, оскільки ДПС України перебуває у стадії ліквідації, Нововодолазький РВ КВІ УДПС України в Харківській області ліквідовано, посада, на якій працювала позивач, у відповідача відсутня.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи на підставі наказу УДПС України в Харківській області № 162 о/с від 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 призначено фахівцем (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області.

29 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до УДПС України в Харківській щодо звільнення її від виконання службових обов'язків на період призову та підписання контракту відповідно до статті 119 КЗпП України.

Відповідно до контракту від 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклала контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Листом Державної Пенітенціарної служби України в Харківській області № 22/2/1-787/Рм від 12 вересня 2016 року ОСОБА_2 було надано відповідь на заяву від 29 серпня 2016 року та роз'яснено, що оскільки позивач невійськовозобов'язана та її не було призвано на строкову військову або на військову службу за призовом під час мобілізації та на даний час не має кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, дія статті 119 КЗпП України на неї не розповсюджується. Крім того, враховуючи, що у період з 30 серпня 2016 року по теперішній час позивач не виходила на роботу та не надала жодних документів, щодо призову на військову службу, або виправдовуючих документів відсутності на роботі, проводиться службова перевірка, за результатами якої буде прийматись відповідне рішення

Згідно з наказом Управління Державної Пенітенціарної служби України в Харківській області № 160/ОС-16 від 07 жовтня 2016 року, ОСОБА_2, фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ ДПС України в Харківській області було звільнено відповідно до пункту 3 статті 36 (у зв'язку з призовом або вступом на військову службу) Кодексу законів про працю України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат, з 30 серпня 2016 року. Підстава: наказ ВЧ ПП № В0213 від 30 серпня 2016 року № 220.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 статті 119 цього Кодексу.

Згідно частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Визначення терміну «особливий період» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом вищенаведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Основними видами військової служби є: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

У вересні - жовтні 2016 року було проведено звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію».

Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 підписала контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Оскільки у визначенні терміну особливий період, закріплене у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не міститься положення, що в період «особливого періоду» включається і період до оголошення демобілізації, то суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції про дію особливого періоду до часу оголошення Президентом демобілізації.

Відповідно до частини 3 статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3, 4 статті 119 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 добровільно уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, за умовами якого (пункт 3 ) контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України на неї не розповсюджуються, тому звільнення останньої з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ ДПС України в Харківській області є законним та відповідає вимогам частини 3 статті 36 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_2 на роботі, а як наслідок немає підстав і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, що згідно до пункту 4 статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області - задовольнити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 24 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 січня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

І.В. Бурлака