АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3702/18 Справа № 206/7116/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С.В. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від 04.02.2015 року в розмірі 41629,00 грн., штрафних санкцій у розмірі 133819,56 грн. та судових витрат.

Позов мотивований тим, що 04.02.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 41629,00 грн. Грошові кошти за цим договором, відповідач зобов'язався повернути в строк до 04 лютого 2016 року, однак, в порушення своїх зобов'язань позику не повернув. Також договором позики передбачено нарахування штрафних санкцій за прострочення строку повернення позики. Так, за період з 05.02.2016 року по 01.12.2016 року відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 124470,71 грн., 3% річних у розмірі 1023,05 грн. та штраф у розмірі 8325,80 грн. Він направляв на поштову адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу, однак вона виконана не було. У зв'язку з чим, вважав свої вимоги про стягнення боргу та штрафних санкцій обґрунтованими.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сам позивач у судовому засіданні зазначав, що грошові кошти позивачу за договором позики укладеним 04 лютого 2015 року не передавав відповідачу, а договір та розписка були написані у зв'язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності відповідача, а тому суд вважає, що за склавшихся між сторонами правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1049 ЦК України, які передбачені для договірних зобов'язань по поверненню позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики, а договір та розписка були написані у зв'язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності відповідача, тобто має місце невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи, наявний договір позики, укладений 04 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, згідно якого відповідач отримав від позивача безпроцентну позику в сумі 41629,00 грн. на строк до 04 лютого 2016 року (а.с.204).

На виконання умов цього договору відповідачем була написана розписка про отримання позики в сумі 41629,00 грн. (а.с.208).

Як встановлено судом, із пояснень позивача допитаного в якості свідка в суді першої інстанції, що відповідач перебував з ним в неофіційних трудових відносинах. За договором позики від 04 лютого 2015 року та розпискою до нього відповідач грошових коштів не отримував. Підставою укладання відповідачем договору позики та розписки стала наявність недостач, які виникли у відповідача під час його роботи на нього та коштів, що останнім брались з каси фірми.

Обставини про які повідомив позивач, також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка була присутньою при підписанні відповідачем договору позики від 04 лютого 2015 року та розписки до нього.

Сам відповідач не спростовував того, що причиною підписання ним договору позики та розписки до нього стало те, що позивач вважав його винним у нестачах, які виникли в ході його роботи.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що сам позивач у судовому засіданні зазначав, що грошові кошти позивачу за договором позики укладеним 04 лютого 2015 року не передавав відповідачу, а договір та розписка були написані у зв'язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності відповідача, то суд вважає, що за склавшихся між сторонами правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1049 ЦК України, які передбачені для договірних зобов'язань по поверненню позики.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором - ч.1 ст.1049 ЦК України.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, визначивши правовою підставою своїх вимог положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, які регулюють правовідносини з приводу договору позики.

При цьому позивач посилався на обставини, які підтверджують наявність між ним та відповідачем трудових відносин.

В судовому засіданні було встановлено, що договір позики між сторонами не укладався, гроші за цим договором позивачем відповідачеві не передавалися, а боргову розписку відповідачу позивач надав на підтвердження наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності відповідача.

Встановивши вказані обставини, суд при визначенні характеру спірних правовідносин правильно виходив з того, що правовідносини з приводу договору позики між сторонами не виникли, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за цим договором немає.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова