Справа №473/1381/17 30.01.2018
Провадження №22-ц/784/97/18
Провадження №22-ц/784/97/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 473/1381/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Висоцької Ганни Володимирівни у приміщенні цього суду 20 листопада 2017 року о 14 годині 36 хвилині за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - Вознесенська міська рада Миколаївської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області, про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що перебувала з відповідачем в шлюбі з 3 липня 1990 р. до 25 травня 2010 р. Зараз шлюб між ними розірвано. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 1995 р. разом придбали житловий будинок АДРЕСА_1, який був зареєстрований на ім'я чоловіка. На сьогоднішній день в даному будинку проживає позивачка та їх діти. Згоди щодо поділу майна сторонами не досягнуто, від продажу або компенсації половини його вартості ОСОБА_3 відмовляється.

Посилаючись на вищевикладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд поділити майно, яке є спільною сумісною власністю з відповідачем, визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 82,3 кв. м., погребу а-1 п/д, прибудови а-1, тамбуру в'-1, гаражу Б-1, убиральні Г-1, літнього душу Д-1, ганку а-1г, басейну для збору води № 1, огорожі № 2, воріт № 3, огорожі № 4, трубопроводу № 5 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2017 р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучені Вознесенська міська рада Миколаївської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області.

Сторони в судове засідання не з'явилися.

Представники позивача в судовому засіданні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував просив відмовити в позові через пропуск позивачем строку позовної давності та відсутності підстав для поділу житлового будинку у зв'язку із наявністю самочинно зведених споруд.

Представник Вознесенської міської ради Миколаївської області не заперечував проти задоволення позову, просив розглядати справу у його відсутність.

Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області просив слухати справу у його відсутність, у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В поясненні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 03 липня 1990 р. по 25 травня 2010 р., що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу(а.с.6, 11).

В період шлюбу сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 1995 р. за НОМЕР_1 житловий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 40.6 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, а саме: гараж Б-1, споруду № 1, огорожу № 2, №4, убиральні Г-1 ( а.с.7-8). Покупцем у цьому договорі зазначено ОСОБА_3

Відповідно, за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою КП «Вознесенське МБТІ» від 15 травня 2017 р.

Відповідно висновку суб'єкта підприємницької діяльності про вартість майна від 26 вересня 2017 р. вартість об'єкту - спірного житлового будинку АДРЕСА_1 з надмірними будівлями та спорудами складає 191 311,00 грн. без утримання ПДВ( а.с.99-106).

Судом також встановлено, що право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 за сторонами не зареєстрована, що підтверджується інформацією з відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ( а.с. 113).

Згідно з положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання майна і виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить і ст. 60 СК України.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (аналогічні положення викладені у ст. 368 ЦК).

Оскільки сторонами не спростовано факт придбання спірного жилого будинку у період шлюбу та за рахунок спільних коштів, суд обґрунтовано дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін. І такий висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які висловлені у постановах від 03 червня 2015 р. у справі № 6-38цс15, від 01 липня 2015 р. у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 р. у справі № 6-2333цс15, від 07 вересня 2016 р. у справі № 6-801цс16.

Згідно ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ст. 70 СК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Між тим, згідно результатів проведеної під час розгляду справи технічної інвентаризації, що відображено у технічному паспорті від 07 вересня 2017 р., спірний житловий будинок складається із: житлового будинок літ. А-1, загальною площею 82,3 кв. м., з житловою площею 40.6 кв. м., господарських будівель та споруда, а саме: гаражу літ. Б-1, літньої кухні літ. В-2, літнього душу літ. Д-1, сараю літ. Є-1, басейну для збору води-споруда № 1, трубопроводу № 5, огорож № 2 -4, убиральні літ. Г-1.

Під час технічної інвентаризації встановлено, що власником здійснено самочинне будівництво ІІ поверху літньої кухні літ. В-2 (площа забудови 49.7 кв.м.), тамбуру літ. в-1, площею 6.0 кв.м., сараю літ. Є-1, площею 11.2 кв.м.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Як роз'яснено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова), відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що до складу спірного жилого будинку входять самовільно переобладнані та самовільно побудовані споруди: реконструйована за рахунок надбудови літня кухня літ. В-2 (площа забудови 49.7 кв.м.), тамбур літ. в-1, площею 6.0 кв.м., сарай літ. Є-1, площею 11.2 кв.м.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-286цс15.

Таким чином, в спірному житловому будинку є в наявності як самочинно побудовані споруди, так і самочинно реконструйовані.

В пункті 6 Постанови Пленуму роз'яснено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

З урахуванням викладених обставин справи та положень закону через наявність у складі житлового будинку АДРЕСА_1 самочинних об'єктів цей будинок є самочинним в цілому, а тому є виключеним із цивільного обороту і не підлягає поділу, у зв'язку із чим суд правильно відмовив у позові.

Також є правильним висновок суду про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Згідно з ст.60 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено судом, оскільки відповідачем не надано доказів іншого, після розірвання шлюбу сторін (травень 2010 року) позивач вільно користувалася спірним будинком, відповідач не заперечував її права на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, а тому права позивача не порушувалися.

З урахуванням викладеного, суд вірно вважав, що і після розірвання шлюбу спірний будинок не вибув з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник між сторонами тільки у квітні-травні 2017 року, тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності, а тому даний строк позивачем не пропущений.

Доводи апеляційної скарги на заслуговують на увагу через наступне.

Згідно наданих у п. 27 Постанови Пленуму роз'яснень розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

За такого виключення із змісту позовних вимог посилання на господарські споруди, які є самочинними, але є належністю і невід'ємною частиною жилого будинку як головної речі, не змінює статусу жилого будинку в цілому як самочинного об'єкту, що є перешкодою для задоволення позовних вимог про його поділ.

Не можна розглядати визначені законом обмеження щодо виключення із цивільного обороту самочинно зведеного нерухомого майна як порушення положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки другим абзацом цієї статті надано право державі вводити в дію такі законі, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Тому існуючи в силу закону обмеження щодо цивільного обороту самочинного майна є виправданою інтересами суспільства мірою контролю за нерухомим майном.

Безпідставні посилання в апеляційній скарзі на те, що будівництво самочинних господарських будівель закінчено, що, на думку представника позивача, є підставою для їх поділу без введення в експлуатацію, оскільки таке положення стосуються у будь-якому разі будівництва, яке здійснюється на законних підставах і не має ознаки самочинного.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_4

___________________________________

Повний текст постанови складено 31 січня 2018 року