Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1724/17 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 49 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 286/1724/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Гришковець А.Л. у м. Овручі, повний текст рішення складено 22.12.2017 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що з 03.08.1985 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Оскільки стосунки між ними погіршилися, почали виникати скандали, вона весною 2017 року виїхала від чоловіка на окреме проживання. На вмовляння змінити свою поведінку відповідач не реагує, а тому подальше спільне їх проживання неможливе, тому що вони психічно травмують один одного. Оскільки добровільно розірвати шлюб в органах РАЦС відповідач відмовився, просила розірвати їх шлюб в судовому порядку.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року позов задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 03.08.1985 року Піщаницькою сільською радою Овруцького району Житомирської області, між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 13.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував його думку та думку дітей. Посилається на те, що судом не дотримано норми ч. 3 ст. 109 СК України про розірвання шлюбу в судовому порядку між подружжям, яке має дітей, оскільки необхідною умовою такого розлучення (за наявності дітей) є спільна згода чоловіка та дружини. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до обставин щодо поділу спільного майна подружжя.

До суду апеляційної інстанції з'явився представник позивачки адвокат Левківський С.В., який пояснив, що його довірителька наполягає на розірванні шлюбу, вважає подальше проживання з відповідачем і збереження шлюбу таким, що суперечить її інтересам, категорично заперечує проти скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не направляв.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може жити однією сім'єю з відповідачем та не бажає відновлювати відносини. Подальше існування шлюбу порушуватиме її права та інтереси.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.110 та ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 03.08.1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, яке видано Піщаницькою сільською радою Овруцького району Житомирської області, актовий запис №13 (а.с. 3).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що збереження сім'ї та проживання з відповідачем однією сім'єю буде суперечити їхнім інтересам, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння та довіра.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що він прагне зберегти сім'ю та судом не враховано той факт, що сторони проживають у шлюбі тривалий час та мають від шлюбу дітей.

Відповідно до вимог ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Зазначені положення застосовується судом у випадку відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було надано строк два місяці на примирення подружжя (а.с. 64).

Проте примирення подружжя не відбулося як на час ухвалення рішення судом першої інстанції так і розгляду справи в апеляційному суді.

Оскільки за вказаний період сторони не досягли примирення, тому суд вбачає, що у них відсутнє бажання зберегти шлюбні стосунки.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Доводи апеляційної скарги, що рішення судом першої інстанції ухвалено з формальних підстав не заслуговують на увагу та спростовуються наведеним вище.

Крім того, доводи ОСОБА_2, що судом не враховані інтереси дітей не заслуговують на увагу, оскільки діти є повнолітніми, а тому положення ст. 109 СК України не підлягають застосуванню в даному випадку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції також порушені його майнові права та права дітей як майбутніх спадкоємців, оскільки за час перебування у шлюбі із позивачкою ними спільно нажите майно, що є предметом поділу. Зазначені доводи скаржника апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки не є предметом розгляду в межах справи про розірвання шлюбу.

Отже, суд першої інстанції на підставі положень ст. 54 СК України дійшов обгрунтованого висновку, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, а примушування до їх збереження є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції ухвалено із дотриманням норм цивільного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31.01.2018.

Головуючий Судді