Справа № 462/5315/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Андрушко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

Позивачка 13.11.2017р. звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі за період з січня 2009 року по липень 2010 року в сумі 19323 грн. 03 коп. та середнього заробітку за період затримки розрахунку в сумі 90540 грн. 08 коп. Свої вимоги мотивує тим, що 01.04.2007р. її прийнято на посаду старшого комірника цеху арматурного виробництва у ТОВ «Львівські автобусні заводи». 21.07.2010р. її було звільнено на підставі п.1 ст. 37 КЗпП України за угодою сторін.За період з січня 2009 року по квітень 2012 року робота підприємства значно погіршилася і заробітна плата стала виплачуватися із запізненням та не в повному обсязі. Після її звільнення зясувалося, що кінцева заробітна плата нараховувалася непривильно, оскільки згідно Витягу з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України її тарифна ставка становила 05 грн. 68 коп., однак її заробітна плата за один день складала 6,58 грн. х 8 год = 52,64 грн., а тому за вказаний період ТОВ «Львівські автобусні заводи» заборгувало їй заробітну плату на момент її звільнення у розмірі 19323 грн. 03 коп. Про нараховані суми належні їй при кінцевому розрахунку позивачці повідомлено не було, незважаючи на її вимоги. За період з січня 2009 року по липень 2010 року вона не мала прогулів, не писала заяв про надання відпусток, в тому числі і за свій рахунок, не перебувала на листку непрацездатності. Також їй не було відомо про наявність наказів про зупинку виробництва або простій. Електронна система обліку виходу працівників на роботу була в цей період відключеназ явною метою знищення обліку робочого часу працівників. Суми нарахованої адміністрацією підприємства заробітної плати, що взяті з даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, свідчать про те, що керівництво ТОВ «Львівські автобусні заводи» відправило її у відпустку за власний рахунок, без її згоди, що є грубим порушенням чинного законодавства. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України вона не отримала бухгалтерського розрахунку своєї заробітної плати, і кількості «врахованих» робочих днів, хоча особисто зверталася до директора та бухгалтера ТОВ «Львівські автобусні заводи» з приводу цього. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобовязаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку складає 90540,08грн. (1735 днів затримки х 6,58 грн.- ставка х 8 год.). У звязку з чим, просить позов задовольнити.

Позивачка в судове засідання не зявилася, але подала заяву, в якій просить позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує, просить розглядати справу без її участі, що суд вважає за можливе.

Представниквідповідача у судове засідання не зявився, хоча належно повідомлявся про час та місце розгляду справи, поважні причини неявки не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити заочне рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 01.04.2007р. прийнято на посаду старшого комірника цеху арматурного виробництва у Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», а з 21.07.2010р. звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 37 КЗпП України, згідно Наказу №66/1-вк від 21.07.2010р. /а.с.10-15/.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов'язок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки відповідачем не видано відповідного бухгалтерського розрахунку зарплати позивачки і кількості врахованих робочих днів, позивачкою проведено розрахунок різниці фактично отриманої зарплати і зарплати, яку мала б отримати, на підставі наданих управлінням Пенсійного Фонду України індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: НОМЕР_1). Таким чином, згідно представленого позивачкою розрахунку, викладеного в позовній заяві, відповідачем за період з січня 2009 року по час звільнення липень 2010 року проводилося нарахування та виплата ОСОБА_1 заробітної плати не в повному розмірі, у звязку із чим на час її звільнення утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 19323 грн. 03 коп.

З огляду на те, що відповідачем не надано ні позивачці, ні суду відомостей іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивачки не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 19323 грн. 03 коп. підлягає до задоволення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свобод та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплатіє середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Згідно розрахунку позивачки, викладеного в позовній заяві, середній заробіток за період затримки розрахунку становить 90540 грн. 08 коп. (1735 днів затримки х 6,58 грн.- ставка за 1 год. х 8 год.).

Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачкою розрахунок в строк, визначений ст.116 КЗпП України, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень абз.2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995р. № 100, з ТОВ «Львівські автобусні заводи» слід стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 90540 грн. 08 коп.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави 1600 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 264-265, 280-281 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з січня 2009 року по липень 2010 року в сумі 19323 грн. 03 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 90540 грн. 08 коп., а всього 109863 /сто девять тисяч вісімсот шістдесят три/ грн. 11 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на користь держави 1600 грн. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області безпосередньо шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: