Справа № 562/2088/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2018 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі:

головуючого судді Мичка І.М.

при секретарі Кондратюк Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Здолбунів цивільну справу за первісним позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства «Дельта Банк» та зустрічним позовом представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ПАТ «Дельта Банк», звернувся до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за банком право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 08 липня 2008 року між ВАТ Сведбанк, правонаступником якого є ПАТ Сведбанк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1701/0708/88-08. До вказаного кредитного договору в подальшому були укладені додаткові договори про зміну умов кредитування. Згідно умов кредитного договору та додаткових договорів банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 дол. США з розрахунку 11, 9 % річних на строк з 08 липня 2008 року по 07 липня 2032 року. 25 травня 2012 року між ПАТ Сведбанк, та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами. З метою забезпечення виконання зобов`язання між банком та позичальником було укладено договір іпотеки №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 листопада 2008 року за яким ОСОБА_3 передав у іпотеку банку (іпотекодержатель) належну йому квартиру АДРЕСА_2 . Свої зобов`язання ОСОБА_3 належним чином не виконує, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року в загальному складає 675 066, 44 грн. Тому, банк в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 пред`явлено зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ПАТ «Омега Банк» про визнання порушеного права споживача фінансових послуг, визнання частково недійсним договору факторинг та визнання недійсним кредитного договору.

В обгрунтування зустрічного позову представник відповідача - ОСОБА_2 вказав, що оспорюваний кредитний договір містить нечіткі та двозначні положення істотних умов договору щодо визначення реальної ціни договору, які є несправедливими умовами договору, а самий кредитний договір укладено Позичальником ОСОБА_3 під впливом омани з боку банку та із суттєвим порушенням істотних умов договору, встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, який грубо порушує охоронювані законом права та інтереси споживача фінансових послуг і водночас завдає значної шкоди. Разом з тим вказує, що ПАТ Дельта Банк не міг набути права вимоги за іпотечним договором, а договір факторингу в частині відступлення прав вимоги до позичальника за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року та забезпечувальним (іпотечним) договором №1701/0708/88-083-Z-1 від «08» липня 2008 року є недійсними, оскільки докази правонаступництва, які містяться в матеріалах справи не є належними та допустимими у розумінні вимог цивільного процесуального закону. А оспорюваний договір відступлення права вимоги по договору споживчого кредитування є незаконним в частині відступлення права вимоги до Позичальника ОСОБА_3 . Зустрічний позов просив задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги підтримав повністю, просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

В судове засідання представник ПАТ «Дельта Банк» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмове пояснення, в яких підтримав вищенаведену позицію та заперечив проти задоволення зустрічного позову з підстав їх необгрунтованості. А відтак просив суд, задовольнити повністю первісний позов та відмовити повністю у задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмове пояснення, в якому підтримав вищенаведену позицію щодо зустрічного позову та виклав свої заперечення проти задоволення судом первісного позову ПАТ «Дельта Банк», зокрема з підстав недоведеності банком у встановленому законом порядку правомірності набутого права вимоги за кредитним та іпотечними договорами та безпідставності позовних вимог банку про звернення стягнення на майно шляхом передачі у власність, який є позасудовим способом задоволення вимог кредитора, який виходить за межі компетенції суду.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник ПАТ «Омега Банк» у судове засідання не з`явився, про час дату та місце судового розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку. Заперечень проти позову не подав.

Дослідивши матеріали та обставини справи та перевіривши їх доказами, які подані учасниками справи, на предмет їх належності, достатності та допустимості, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю, а зустрічний позов слід задовільнити з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

08 липня 2008 року, між Відкритим акціонерним товариством Сведбанк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Сведбанк), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1701/0708/88-08 згідно умов якого банк взяв на себе зобов`язання надати позичальнику кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11, 9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2018 року та укладено договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 08 листопада 2008 року між ВАТ Сведбанк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Сведбанк) та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №1701/0708/88-083-Z-1 за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку банку (іпотекодержателю) належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

25 травня 2012 року між ПАТ Сведбанк та ПАТ Дельта Банк було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно умов якого відбулося відступлення прав вимоги на користь ПАТ Дельта Банк до позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року та іпотечним договором №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року.

Критерії вивчення та оцінки судом доказів по справі представлених учасниками справи на предмет їх прийнятності.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, зокрема: рішення у справі: Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів (§59), завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами.

В змісті § 22 рішення ЄСПЛ у справі K.S. v. Finland (К. С. проти Фінляндіі?), § 29у справі Nidero?st-Huber v. Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швеи?царіі?); § 45 у справі Pellegrini v. Italy (Пеллеґріні проти Італіі?), ЄСПЛ зазначив: Довіра сторін суду заснована на знанні того, що у них була можливість висловити погляди щодо кожного документа у справі (у тому числі документи, що суд отримав за своі?м клопотанням.

В змісті § 28 іншого рішення у справі «Farange S.A. v. France (Фаранж проти Франціі?) (deмc.), (Garciмa Ruiz v. Spain (Гарсіа Руі?з проти Іспаніі?) [ВП])» ЄСПЛ зазначив: Прии?нятність та оцінка доказів є гарантією статті 6 § 1, які стосуються лише операціи? із доказами на процесуальному рівні. Прии?нятність доказів або спосіб і?х оцінки за обставинами справи, у першу чергу віднесено до питання національних судів, чиі?м завданням є оцінка доказів у процесі слухання справи.

Відповідно до вимоги частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, клжна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України).

Згідно з частинами 2, 6 статті 95 цього Кодексу, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, то такий доказ не береться судом до уваги.

За правилами частин 1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Такий же, аналогічний обов`язок для суду щодо безпосереднього дослідження ним доказів у справі встановлено в частині 1 статті 213 та частини 1 статті 229 ЦПК України.

Разом з тим, суд бере до уваги додаткові критерії оцінки доказів (щодо змісту і форми) на предмет їх допустимості, а саме те, що імперативно недопустимі є докази (документи і матеріали), які представляються замість тих, що вимагає представити закон. Головним критерієм для визначення доказу недопустимим, є обставини його отримання особою в порушення (з недотриманням) норм матеріального права та/або норм процесуального права, в межах яких суд може визначити, чи є доказ допустимим.

Недопустимим буде і доказ, одержаний з невідомого або сумнівного джерела, коли походження такого доказу не може бути встановлене чи/або джерело його отримання викликає сумніви (так звана - невизначеність джерела).

При використанні недопустимих доказів суд враховує «доктрину плодів отруєного дерева», яка зводиться до заборони використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими, яка пов`язується з проблемою використання доказів, хоча і законних за формою, але збиткових за змістом.

При оцінці наявних доказів у справі доказів на предмет їх допустимості, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, які зроблені, зокрема: у постанові від 11 липня 2018 року, у справі № 904/8549/17, в частині про те, що оскільки надані докази не були засвідчені належним чином, а саме відповідно до п.5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", то ксерокопії таких документів хоча і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування, а також правовий висновок Верховного Суду , який зроблено у постанові від 19 вересня 2018 року, у справі № 569/907/18, в частині п.п.16-20, в яких наведено наступне: Нормативно-правовими актами, що регулюють порядок засвідчення копій документів, є: Національний стандарт України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затверджений наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 ороку № 55 (далі - ДСТУ 4163-2003); Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 (далі - Правила); інструкції з діловодства в окремих органах державної влади та інші.

При цьому в силу пункту 1 Правил ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами. Пункт 5.27 ДСТУ 4163-2003 визначає, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. У силу пункту 8 глави 10 розділу ІІ Правил копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій».

У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія». При цьому відповідно до пункту 1 глави 10 розділу ІІ Правил порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи.

На підставі перевірки матеріалів справи в межах заявлених сторонами позовних вимог та оцінки поданих ними письмових доказів, суд приходить до наступних висновків.

В частині вирішення питання щодо правомірності набутих ПАТ «Дельта Банк» прав Нового Кредитора за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 рокута Іпотекодержателя за іпотечним договором №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року, а також позовних вимог зустрічної позовної заяви, про визнання частково недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від «25» травня 2012 року, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочин (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У правовому висновку Верховного Суду України, у постанові від 05 липня 2017 року по справі № 6-459цс17 визначено, що межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Зазначивши про те, що сторони договору про відступлення права вимоги досягли згоди щодо всіх його істотних умов, суди разом з тим не з`ясували належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу.

Судом встановлено, що з долучених до позовної заяви «ПАТ «Дельта Банк», в якості доказів підтвердження Позивачем за первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» переходу (набуття) прав Нового Кредитора за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 рокута Іпотекодержателя за іпотечним договором №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року, а також існування права на пред`явлення вимоги до Позичальника ОСОБА_3 , банком було долучено до позовної заяви не засвідчені у встановленому законом порядку копії витягу з Договору купівлі-продажу відступлення прав вимоги від 25 травня 2012 року та Додатку №1 під назвою Витяг з реєстру позичальників.

Суд констатує, що для встановлення правонаступництва на початку необхідно розмежувати за предметом договору юридичну природу Договору купівлі-продажу прав вимоги від «25» травня 2012 року, а затім встановити факт переходу до нового кредитора матеріального права вимоги до ОСОБА_3 за Кредитним договором №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк».

При постановленні висновків по справі, суд, ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права зроблений в підпункті д) п.106 постанови від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, провадження №12-97гс18, зокрема про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що його ціна визначається розміром винагороди фактора (яким у даному випадку являється ПАТ «Дельта Банк») за надання клієнтові (яким за вказаним договором являється ПАТ «Сведбанк») відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі та її ринковою (дійсною) вартістю тощо.

З дослідженої судом копії Договору купівлі-продажу відступлення прав вимоги від 25 травня 2012 року вбачається, що вказаний договір містить розділи: 2. Купівля-продаж; 4.Зобов`язання сторін після підписання; 7.Запевнення та гарантії щодо кредитних файлів та прав вимоги; 8.Положення про регрес та відповідальність; 9.Розкриття інформації; 10.Повідомлення; 11.Право, що застосовується, та порядок вирішення спорів; 12.Різне; Додаток 1.Перелік договорів та купівельна ціна за право вимоги; Додаток 2.Форма повідомлення про відступлення; Додаток 3.Форма акту приймання-передачі прав вимоги; Додаток 4. Форма акту приймання-передачі кредитних файлів.

Як убачається зі змісту п.(В) Договору купівлі продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, Продавець (ПАТ «Сведбанк») бажає продати (відсупити), а Покупець (ПАТ «Дельта Банк») бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі.

В умовах п.1.1. цього договору його сторони встановили, що «Купівельна ціна за право вимоги» означає суму, що визначена як купівельна ціна у Додатку 1 (Перелік договорів та Купівельна ціна за права вимоги») щодо кожного права вимоги, і яка розраховується за наступною формулою: Купівельна ціна номінальна вартість основної непогашеної суми кредиту помножена на 52 відсотка плюс сума нарахованих відсотків та комісій, але не сплачених до дати підписання.

За надання послуг фактора (ПАТ «Дельта Банк») клієнтові (ПАТ «Сведбанк») є винагорода фактора, яка визначена у формі відсотків в розмірі 52% від вартості вимоги, що відступається.

Таким чином, на переконання суду, оскаржуваний Договір купівлі продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, за своєю правовою природою є договором факторингу. Тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню норми матеріального права, які регулюють правовідносини за договорами факторингу.

Згідно з ч. 2 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною другою статті 10 Цивільного кодексу України визначено, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

У пункті (а) ч. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА «Про міжнародний факторинг» (надалі Конвенція УНІДРУА), до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року, (яка урегульовує договори факторингу і правила відступлення права грошової вимоги), визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною та іншою стороною, відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями, крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Конвенція УНІДРУА «Про міжнародний факторинг» є джерелом права, яка превалює над актами національного законодавства України та є обов`язковою до застосування при вирішенні судом такого роду спору, що узгоджується з правовим висновком Вищого Адміністративного Суду України, зроблений у змісті ухвали від 25 лютого 2014 року, у справі №К/9991/3380/12.

А оскільки гроші є особливим товаром, що виконують роль загального еквівалента при обміні товарів, робіт та послуг які виражають форму вартості, є фактично придбані за кредитною угодою в першу чергу для задоволення Позичальником ОСОБА_3 , особистого та сімейного використання то, за таких умов, застереженням пункту (а) ч. 2 ст. 1 цієї Конвенції виключається правова можливість відступлення кредитором права грошової вимоги за кредитним договором до фізичних осіб (споживачів).

Відтак, з урахуванням наведеного суд погоджується з доводами представника ОСОБА_3 , що дією пункту (а) частини 2 статті 1 цієї Конвенції УНІДРУА «Про міжнародний факторинг», виключено правову можливість відступлення первісним кредитором ПАТ «Сведбанк» права грошової вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором до ОСОБА_3 , як фізичної особи (споживача).

Окрім того, судом досліджено поданий ПАТ «Дельта Банк» копію Додатку №1 під назвою Витяг з реєстру позичальників до Договору купівлі-продажу відступлення прав вимоги від 25 травня 2012 року.

Вимогою частини 3 статті 24 Закону України встановлено, правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Зазначена копія Додаток №1 під назвою Витяг з реєстру позичальників, в якому має міститись реєстр позичальників/іпотекодавців, права вимоги до яких відступлене на користь ПАТ «Дельта Банк» та має містити підписи і печатками сторін договору факторингу, який водночас має бути нотаріально посвідчений і містити докази (підтвердження) щодо його державної реєстрації, представником банку суду не надано в його оригінальному примірнику для огляду та порівняння з поданою копією.

Про причини неподання чи/або існування перешкод у ПАТ «Дельта Банк», у поданні суду оригінальних примірників таких доказів, представник банку не повідомив суд.

Разом з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження своїх вимог щодо підтвердження належності набутого права вимоги представником ПАТ «Дельта Банк» суду не надано.

А оскільки, витяг з реєстру позичальників не може замінити собою реєстр позичальників в рамках обставин справи оригінальний примірник якого не було подано суду для огляду то за таких обставин, є неможливим суду встановити, що саме за цим Договором купівлі-продажу прав вимоги від «25» травня 2012 року, ПАТ «Дельта Банк», набув законного права вимоги саме до ОСОБА_3 , за Кредитним договором №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, та Договором іпотеки №1701/0708/88-083-Z-1 від «08» липня 2008 року, а також встановити, чи були відступлені/набуті права вимоги у встановленому законом порядку та визначити належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора.

У той же час, з досліджених судом копій долучених представником банку витягу з Договору купівлі-продажу відступлення прав вимоги від 25 травня 2012 року та Витягу з реєстру позичальників судом встановлено, що зазначені копії є не засвідчені належним чином.

А тому, зважаючи на те, що оригінальні примірники таких копій документів не були подані суду для огляду та порівняння то за таких обставин, суд ставить під сумнів відповідність таких поданих копій оригіналу. А зазначені докази, суд визнає недопустимими, які не бере до уваги та відхиляє їх як докази в силу ч. 6 ст.95 ЦПК України.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що є відсутніми та не підтверджені відповідними письмовими доказами правові підстави стверджувати, про обгрунтованість та доведеність факту переходу права вимоги до Позичальника ОСОБА_3 від ПАТ «Сведбанк» до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк» за Кредитним договором №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, та Договором іпотеки №1701/0708/88-083-Z-1 від «08» липня 2008 року.

А тому, суд приходить до висновку, що виходячи із засад змагальності сторін Позивачем за первісним позовом ПАТ «Дельта Банк», не були спростовані відповідними письмовими доказами наведені в своїх поясненнях та зустрічній позовній заяві аргументи представника ОСОБА_3 , про недоведеність у встановленому законом порядку набутих прав Нового кредитора та Іпотекодержателя, а також існування права вимоги до Позичальника ОСОБА_3 , які не підтверджені належними, достатніми та допустимими письмовими доказами у визначеному законом порядку.

Крім того, суд вважає, що пред`явлені ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк», а саме на квартиру АДРЕСА_2 , є необгрунтовані, оскільки є позасудовим способом задоволення вимог банку, які виходять за межі компетенції суду.

У відповідності до вимоги ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, суд враховує правові висновки Великої палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18; Верховного Суду: від 30 травня 2018 року, у справі №705/4900/14-ц, провадження №61-23725св18; від 18 квітня 2018 року, у справі №318/2289/15-ц, провадження №61-6871св18; від 12 вересня 2018 року, у справі №592/8762/15-ц, провадження№61-21540св18, в яких зроблено наступний правовий висновок: «Для реалізації позасудового способу звернення стягнення на іпотеку шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні воля на вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Такий спосіб у відповідності до статей 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду та виходить за межі компетенції суду».

Тому, суд вважає, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 для задоволення вимог іпотекодержателя є безпідставними з огляду на те, що у відповідності до ст.ст. 36, 37 Закону України Про іпотеку законодавець визначив позасудове врегулювання такого спору.

За вищенаведених мотивів суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк», який слід залишити без задоволення.

Поміж тим, вирішуючи спір в частині вимоги зустрічної позову ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, суд враховує наступні правові норми, які були чинними на дату укладення оспорюваного договору, зокрема .

Хартією захисту споживачів, схвалена Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543 (надалі - Хартія захисту споживачів) встановлено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Статтею 3 Директиви Ради 93/13/ЄС від 05 квітня 1993 року, щодо несправедливих умов споживчих договорів (надалі - Директива Ради 93/13/ЄС) визначено, що умова договору, яка не обговорювалась індивідуально, має розглядатись у якості несправедливої, якщо за порушення вимоги сумлінності вона викликає значні невідповідності в правах та обовязках сторін, що випливають з договору, на шкоду споживачу (ч.1); Умова має завжди розглядатись як така, що не була обговорена індивідуально, якщо вона була складена заздалегідь, і тому споживач не мав можливості вплинути на склад умови, особливо у звязку із заздалегідь сформульованим стандартним договором. Той факт, що деякі елементи умови або одна конкретна умова були обговорені індивідуально, не має виключати застосування цієї Статті до іншої частини договору, якщо загальна оцінка договору вказує на те, що він, проте є заздалегідь сформульованим стандартним договором. Якщо будь-який продавець або постачальник стверджують, що стандартну умову було обговорено індивідуально, тягар доведення у звязку з цим має бути покладено на нього (ч.2).

В статті 2 Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (надалі - Директива 2005/29/ЄС), щодо несправедливих торгівельних практик бізнесу для споживача на внутрішньому ринку та внесення змін до Директиви Ради 84/450/ЄЕС, Директив 97/7/ЄС, 98/27/ЄС та 2002/65/ЄС Європейського Парламенту та Ради, а також до Регламенту (ЄС) № 2006/2004 Європейського Парламенту та Ради („Директива щодо несправедливих торгівельних практик), дано визначення наступним термінам, зокрема: „несправедливі торгівельні практики бізнесу для споживача (далі також торгівельні практики) означають будь-яку дію, умовчання, поведінку або представлення торгівельну комунікацію, включаючи рекламу та маркетинг, торгівця, безпосередньо пов`язаного з пропагандою, продажем або постачанням продукту споживачам (d); „фактично викривляти економічну поведінку споживачів означає використання торгівельних практик, щоб помітно викривляти здатність споживача приймати поінформоване рішення, таким чином змушуючи споживача приймати ділове рішення, яке за інших умов він би не прийняв (e); „спонукання до покупки означає торгівельну комунікацію, яка відображає характеристики продукту та ціну відповідно до заходів використовуваної торгівельної комунікації, і таким чином спонукаючи споживача зробити покупку (i).

Частинами 1, 2, 4 статті 5 розділу 2 Директиви 2005/29/ЄС встановлено Заборону несправедливих торгівельних практик. Так, торгівельна практика вважається несправедливою, якщо: вона суперечить вимогам професійної пильності (a), та фактично викривляє або здатна фактично викривити економічну поведінку стосовно продукту середнього споживача, якого вона досягає (b). Зокрема, торгівельні практики вважатимуться несправедливими, якщо вони є оманливі, відповідно до статей 6 та 7 (a).

Відповідно до частини 1 статті 6 Директиви 2005/29/ЄС, торгівельна практика розглядається як оманлива, якщо вона містить хибну інформацію і отже є невірною або будь-якою мірою, включаючи загальну презентацію, обманює чи здатна обманути середнього споживача, навіть якщо інформація є фактично коректною відносно одного чи кількох наступних елементів, та у будь-якому разі спонукає або може підштовхувати його до прийняття ділового рішення, яке за інших умов він би не прийняв , зокрема щодо ціни або засобу калькуляції ціни, або існування специфічних цінових переваг (d).

За умовою статті 7 цієї Директиви 2005/29/ЄС, торгівельна практика повинна розглядатися як оманлива, якщо у її фактичному контексті, беручи до уваги усі її характеристики та обставини і обмеження середовища комунікації, вона умовчує фактичну інформацію, яку потребує середній споживач, відповідно до контексту, щоб прийняти поінформоване ділове рішення, і таким чином спонукає або здатна підштовхнути середнього споживача прийняти ділове рішення, яке за інших обставин він би не прийняв (ч.1.).

Оманливим умовчанням також вважається, коли беручи до уваги питання, які розглядалися у пункті 1, торговець приховує або надає у неясній, незрозумілій, двозначній або недоречній формі таку фактичну інформацію, яка передбачена у тому пункті, або не може ідентифікувати торгівельну ціль торгівельної практики, ще не зрозумілу з контексту, та коли у будь-якому випадку, це спонукає або може підштовхнути середнього споживача прийняти ділове рішення, яке за інших обставин він би не прийняв (ч.2.).

Частиною 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимоги абзацу 2 частини 3 статті 6 ЦК, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 4 статті 42 Конституції України визначено, Держава захищає права споживача, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт.

Спеціальним Законом, чинним на дату укладення оспорюваного кредитного договору, яким урегульовано права та обов`язки кредиторі та споживачів, є Закон України «Про захист прав споживачів» (надалі ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Частиною 1 статті 5 цього Закону визначено, що Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб.

Права споживача на інформацію про продукцію встановлено вимогами частин 1 та 9 статті 15 коментованого ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема: Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», визначено права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, а саме: вимогою пункту 2 частини 2 цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, в частині про кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача (в); тип відсоткової ставки (г); орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (д); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (є); необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється (з); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію (и); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (і).

Разом з тим, Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808 Про затвердження «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), які розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", статей 47, 49 та 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту Правління Національного банку України, а саме: з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації (п.1.1.).

Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п.1.2.).

Вимогою п.1.3., зобов`язано Банки забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів.

У розділі 2 зазначених Правил встановлено вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема.

Згідно з п.2.1, Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до вимоги п.2.2 Правил, інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов`язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов`язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну (п.2.3).

Відповідно до вимоги п.2.5 Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п.2.4).

А отже, з коментованих вище норм і вимог Закону суд приходить до висновку, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який наведено у постанові від 29 травня 2018 року, у справі №305/1180/15-ц, провадження №14-82цс18).

У той же час, вимоги до договору споживчого кредитування встановлені, зокрема: в частині 4 статті 11 вказаного ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно з якими у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (2); право дострокового повернення кредиту (4); річна відсоткова ставка за кредитом (5); інші умови, визначені законодавством (6).

Разом з тим, умовами пунктів 3.1.-3.8. Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, встановлено кредитодавцю вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, а саме в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням зазначеної формули. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов`язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг.

У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Частиною 7 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено застереження щодо права споживача на відкликання згоди на укладення договору споживчого кредитування, яке не застосовується до споживчих кредитів, забезпечених іпотекою (п.1) та споживчих кредитів на придбання житла (п.2).

Нормою статті 18 коментованого ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено перелік умов, для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, згідно з якою Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1);

Відповідно до переліку умов визначених в ч.3 цієї статті Закону, несправедливими є, зокрема умови договору про: установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п.10); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або наданням продавцю (виконавцю виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).

Згідно з правилом частини 4 цієї статті, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частиною 6 статті 18 зазначеного Закону визначено: У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні (п.1); або договір може бути визнаним недійсним у цілому (п.2). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.7).

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача (ч.8).

Поряд з цим, вимогою статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено заборону нечесної підприємницької практики, яка включає будь-яку діяльність (дії - бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п.2 ч.1).

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (п.3 ч.1).

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч.2) .

Згідно з частиною 3 статті 19, перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст.19).

Частиною 1 статті 21 коментованого Закону визначено випадки, які визнаються Порушенням прав споживача, зокрема: крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення право споживача на свободу вибору продукції (п.2); будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію (п.5); ціну продукції визначено неналежним чином (п.7).

В рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011, за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що: дія Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст.42 Конституції України поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору (п.3.4.);споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних право-відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (п.3.2).

В умовах пунктів 7,12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», роз`яснено: Вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців.

Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі;

У справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст.18 Закону продавець, виробник, виконавець зобов`язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пунктах 12, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди повинні з`ясовувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»; При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, сукупний аналіз змісту вищенаведених норм права та актів їх застосування дозволяє суду зробити наступні правові висновки.

Підхід Європейського Союзу (надалі - ЄС), до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на принципах, які охоплені у кількох Директивах ЄС та Хартії захисту прав споживачів, є базовими та знайшли дзеркальне відображення в національному законодавстві України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» та «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджені 10.05.2007 року Постановою Правління НБУ №168.

Згідно з цими принципами, споживачі повинні мати своєчасний доступ до: фактичної, достатньої та достовірної інформації як щодо ціни або засобу калькуляції ціни, так і характеристик фінансової послуги (ч.2 ст.11, ч.1 ст.15, ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», розділ 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені 10.05.2007 року Постановою Правління НБУ №168); умови споживчого договору мають бути обговорені індивідуально та бути справедливими для споживача (ч.5 ст.11, ст. 18, ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», розділ 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені 10.05.2007 року Постановою Правління НБУ №168), а надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися з використанням нечесної підприємницької практики (що вводить споживача в оману щодо істотних умов договору), шляхом прямого чи опосередкованого обману споживача, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо придбання ним непотрібної йому продукції чи послуги (ст. 19, ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Обгрунтовуючи даний аналіз, перш за все необхідно ширше розкрити поняття «введення в оману» щодо обставин, які мають істотне значення для споживача (нечесна підприємницька практика), яка обмежила свободу волевиявлення споживача та спонукала на здійснення правочину, на який в іншому випадку споживач не погодився б.

Так, за загально визначеним розумінням, нечесна підприємницька практика є проявом складових несправедливої торгівельної практики та містить у собі ознаки недобросовісної конкуренції.

У змісті п.2 ч. ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесною підприємницькою практикою є практика, яка включає в себе будь-яку діяльність (дії - бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно визначення даного в Українському тлумачному словнику http://ukrainian_explanatory.academic.ru/108151/%D0%BE%D0%BC%D0%B0%D0%BD%D0%B0) - «омана» означає, в тому числі, стан людини, коли вона помилково сприймає що-небудь уявне за дійсне.

Підрозділ 1 (Оманливі торгівельні практики), Розділу 2 Директиви 2005/29/ЄС таку практику розділяє на «Оманливі дії» щодо ціни або засобу калькуляції ціни, включаючи загальну презентацію (п. d ч.1 ст.6) та «Оманливі умовчання» щодо фактичної інформації для споживача, про всі властиві характеристики, обставини та обмеження середовища комунікації, які торговець умовчує чи приховує або надає у неясній, незрозумілій, двозначній або недоречній формі таку фактичну інформацію та, коли це у будь-якому випадку спонукає або може підштовхнути середньостатистичного споживача прийняти ділове рішення щодо придбання ним продукції чи послуги, яке за інших обставин він би не прийняв (ч.ч.1, 2 ст.7).

Щодо поширення переліку інформації, яка вводить в оману, наприклад за аналогією закону (згідно статті 8 ЦК України), більш детально розкрито у національному законодавстві, зокрема у статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», якою визначено наступне: Поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору;

Простіше кажучи, введення в оману це неправдива заява про факти, яка спонукає іншу особу до укладення контракту.

Термін "неправдива" стосується заяви, у якій інформація, хоч у деякому розумінні про факти можуть бути правдивими, проте в цілому, покликана ввести в оману і насправді вводить в оману.

Для прикладу: У справі «Держава проти Кілсанта» (1932 р.), компанія оголосила в проспекті, що вона виплачувала дивіденди навіть у роки депресії, тим самим натякаючи на свою фінансовому стабільність. Компанія і справді виплачувала дивіденди в роки депресії, але вона забула додати, що дивіденди виплачувалися з фінансових резервів, накопичених до депресії. Рішення суду у цій справі: ця напівправда мала заплутати людей, а отже, є введенням в оману.

Як правило, заява буває усною чи письмовою, але трапляється, що вона випливає з поведінки. Наприклад, у дуже давній справі людина вдягнула шапку і вбрання, які носять студенти-випускники, щоб скористатися знижкою, яку оксфордський торговець надавав студентам. Він не оголошував себе студентом, але, тим не менш, був винний у введенні в оману.

Відтак, аналіз наведених норм права надає підстави суду зробити узагальнені висновки, що навмисним введенням в оману є умисні дії чи бездіяльність (умовчання) торговця які вчинені ним на стадії проведення презентації (тобто, переддоговірної роботи між банком та майбутнім споживачем на стадії до укладання кредитного договору), а саме: не надання споживачу необхідної інформації згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.11 та ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені 10.05.2007 року Постановою Правління НБУ №168 про обставини, які мають істотне для нього значення, про всі властиві характеристики щодо фінансової послуги і кредиту, у тому числі про ціну (угоди) або засобу калькуляції ціни, яку торговець (банк) приховує або надає споживачу у неясній, незрозумілій, двозначній або недоречній формі таку фактичну інформацію, яка є неправдивою та, коли це у будь-якому випадку спонукає або може підштовхнути середньостатистичного споживача прийняти ділове рішення щодо придбання ним продукції чи послуги, яке за інших обставин він би не прийняв, у відповідності до правила ч.ч. 1-3, ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», розцінюється як діяльність, що вводить споживача в оману та є нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена, а правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними в силу частини 6 статті 19 цього Закону.

Разом з тим, з аналізу коментованої норми ч.6 ст.19 Закону вбачається, що законодавцем, окрім встановленої у ч. 7 ст.15 та ч.7 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів», адміністративної відповідальності для кредитора у вигляді штрафів, за невиконання вимоги ст.11 цього Закону, про надання в письмовій формі споживачу перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної і своєчасної інформації про продукцію чи послуги та ціну продукції або послуги, яку визначено банком неналежним чином, встановив виключні правові наслідки у вигляді недійсності укладеного з використанням нечесної підприємницької практики правочину, який є недійсним в силу закону.

У той же час, навмисне введення в оману однієї із сторін правочину другої сторони, щодо обставин які, мають істотне значення законодавцем розцінюється як обман.

Хартією захисту споживачів, схвалена Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543 застережено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Розкриваючи поняття та ознаки обману, суд вважає необхідним перш за все звернутись до Українського юридичного термологічного словника, який розміщений в інтернет ресурсі за електронною адресою: https://www.marazm.org.ua/document/termin/index.php?file=%CE%E1%EC%E0%ED.txt в якому зазначено наступне: Обман подання неправдивих відомостей або навмисне замовчування тих чи інших обставин, повідомлення про які, згідно з чинним законодавством, є обовязковим.

Разом з тим, відповідно до розміщеної інформації на електронному веб-сайті ОСОБА_4 за адресою: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9E%D0%B1%D0%BC%D0%B0%D0%BD, під терміном «Обман» (що також асоціюється з терміном «брехня»), розуміється умисне або неумисне введення в оману, твердження, що не є істинним.

Цілком очевидно, що брехнею слід вважати будь-яке висловлювання, що не відповідає реальності. Але, з однією важливою обмовкою: мовцеві добре відомо, якою є реальність насправді, але він її спотворює, з метою ввести співрозмовника в оману. Фактично брехнею можна назвати й напівправду, коли мовець знає досить багато, але розкриває лише ту частину відомого, яка йому вигідна або принаймі безпечна, а не настільки приємні і зручні факти просто замовчує, немов їх і немає зовсім. По суті, обман є маніпулюванням інформацією.

І якщо, систематизувати типи маніпуляції за МакКорнаком, то отримаємо такі види обману: Маніпулювання якістю інформації. Фальсифікація деяких фактів, навмисне укривання істини; Маніпулювання кількістю інформації. Укриття частини правди або нашарування брехні на дійсно існуючі факти та подання їх як істину; Повідомлення двозначної, розмитої інформації; Умовчання (тобто, повне приховування правди); Спотворення (навмисне повідомлення помилкової інформації); Приховування правди (що теж є обманом).

У той же час, суд констатує, що поняття обману, як правової категорії, було предметом досить ретельних досліджень ще у римському приватному праві, де воно вживалось не лише для позначення вади волі, але й стосовно низки інших правових ситуацій.

Також суд акцентує увагу на тому, що положення Римського приватного права стосовно сутності та значення обману при укладенні правочинів мають значення у даній сфері і на сьогодні та активно використовуються у сучасних наукових дослідженнях, а також взяті за основу при формуванні сучасної теорії та практики створення законодавства як європейських країн так і в Україні.

Так, у параграфі 1 титулу 1 книги четвертої ОСОБА_5 наводиться вислів Ульпіана стосовно того, що претор надає допомогу людям, які помилились або були обмануті, або зазнали шкоди внаслідок страху, або чужого лукавства (обману), або віку, або своєї відсутності.

Про обман говориться також і у параграфі 9 фрагменту 7 титулу XIV книги другої Дигест «Про домовленості», де говориться про те, що претор каже, що не буде охороняти договір, укладений зі злим умислом. Злий умисел здійснюється шляхом лукавства або обману і, як каже ОСОБА_6 , є укладеним зловмисно такий договір, при якому для того, щоб обійти іншого, робиться одне, а симулюється інше.

Але найбільш детально йшлося про обман, як обставину, що впливає на чинність правочину, у титулі 3 книги четвертої Дигест «Про злий умисел». Зокрема, тут наводиться вислів Ульпіана про те, що цим едиктом претор виступає проти зловмисників, які шкодять іншим яким-небудь лукавством; підступність перших не повинна приносити їм користі, а простота других не повинна завдати їм шкоди (параграф 1). У параграфі 2 наводяться слова Сервія, який визначив злий умисел як якусь хитрість для введення іншого в оману, коли удається видимість одного, а робиться інше. Важливим було те, що претори не обмежувалися згадкою про «намір» («умисел»), але ще й додавали вказівку на те, що це намір «злий», оскільки древні вживали термін «добрий намір (умисел)» (dolus bonus) і вживали це слово у значенні хитрості.

При цьому, варто зазначити, що являє також інтерес розмежування «недобросовісної реклами» та обману. Зокрема, наводяться слова ОСОБА_7 , який зазначив, що те, що продавець говорить, щоб похвалити (свій товар), слід розглядати як не сказане і не обіцяне. Але якщо це зроблено для введення покупця в оману, то слід вважати, що не виникає позову, який би грунтувався на сказаному або обіцяному, але виникає позов про злий умисел.

Разом з тим, ОСОБА_8 давав визначення обману таким чином: коли одне робиться для виду, а інше здійснюється (входить в намір) - cum esset aliud simulatum aliud actum.

Юрист Лабеон, який жив значно пізніше Цицерона, підтримав принциповий підхід до такого визначення обману і пропонував свою, уточнену дефініцію: це є лукавство, обман, хитрість, здійснені для того, щоб обійти, обманути, заплутати іншого.

Таким чином, огляд першоджерел Римського приватного права дозволяє зробити висновок, що в ньому були розроблені основні засади розуміння сутності обману (злого умислу) при укладенні правочинів та його наслідків.

В узагальненому вигляді вони виглядають таким чином: Обман (dolus) це навмисне введення в оману контрагента за договором з метою спонукання його до волевиявлення на шкоду власним майновим інтересам. У республіканський період оманою визнавалися будь-які хитрощі, а в більш розвинутому праві поведінка особи, яка зумовила волевиявлення контрагента, викликане неправильною уявою про її наміри. Тому, за Римським приватним правом обман є підставою недійсності договору, якщо хитрощі, вжиті однією зі сторін, є суттєвими (без їх наявності не мав би місце і договір).

А отже, з вищенаведеного суд приходить до висновку, що омана так само як і обман є видом дефекту волі особи - учасника правочину, волевиявлення якої сформувалась тут невільно, під впливом викривленого уявлення про обставини, які є суттєвими.

Відповідно до вимоги ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При визначенні вільного волевиявлення учасника правочину і відповідність її внутрішньої волі на укладення правочину, слід враховувати те, що при укладенні правочину під впливом обману формування волі споживача відбувається не вільно, а внаслідок недобросовісних дій інших осіб, що полягали у здійсненні впливу на формування волі споживача шляхом повідомлення йому таких відомостей, які спонукають споживача до укладення договору.

Як вже зазначалось раніше, омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину.

При цьому, обманні дії можуть вчинятися в активній формі або ж полягати у бездіяльності (умисне замовчування про факти, які можуть перешкодити вчиненню правочину). І хоча, воля на вчинення такого правочину під впливом омани може відповідати зовнішньому волевиявленню особи (позичальника), проте формується тут невільно під впливом відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію чи послугу, що є ознакою обману, який як процес спрямований на паралізацію волі майбутнього контрагента, і як результат, проявляється у настанні правових наслідків, які за звичайних умов не могли б настати. А тому, волевиявлення споживача тут є не вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Відтак, проводячи паралель між визначенням понять та ознак омани і обману вбачається, що спільною між ними характерною рисою, яка супроводжується деформацію волі і волевиявлення споживача, є неправдива для нього інформація щодо обставин фінансової послуги та ціни кредиту, які мають істотне для споживача значення, під впливом якої по суті й відбувається введення споживача в оману. Разом з тим, ненадання такої інформації споживачу у зрозумілій для нього формі виконує ті ж самі функції, що й неправдива інформація, оскільки споживач не орієнтується у тому, що купує. Бо, як може споживач, спираючись на нечітку, незрозумілу або двозначну інформацію свідомо вибирати товар та вільно виявляти свою волю щодо його придбання?

У такому разі, вищевикладене дозволяє суду однозначно стверджувати, що введення банком споживача в оману щодо обставин, які мають для нього істотне значення як на стадії перед укладенням так і на стадії укладення кредитного договору, які спонукали фактично та підштовхували його в подальшому до прийняття рішення щодо придбання фінансової послуги та укладення кредитного договору, яке за інших обставин він би не прийняв та кредитний договір не укладав би, - є невід`ємною складовою обману під впливом якого, споживач уклав кредитний договір.

Іншими словами, обманом є умисні дії сторони правочину, яка намагається за його допомогою переконати іншу сторону про такі властивості речі та наслідки правочину, які насправді не відповідають дійсності та не можуть наступити.

А отже, між бажанням сторони укласти той чи інший правочин та обманом недобросовісної сторони, повинен бути причинний зв`язок, оскільки обман має породити у сторони бажання укласти договір.

Вплив на волю та прийняття рішення до укладення договору можуть здійснювати сама сторона по договору, яка може здійснювати вплив безпосередньо чи також через третіх осіб.

Обманути з необережності неможливо, необережними діями особа може лише тією чи іншою мірою сприяти виникненню помилки в іншої особи.

Обман завжди передує передачі майна і укладенню правочину та формує у потерпілого усвідомлення правомірності такої передачі.

Якщо внаслідок таких дій кредитора споживач уклав договір за яким придбав послугу неналежної якості (наприклад, кредит за кредитним договором) то, у такому разі омана досягла своєї мети.

Виявити те, що був обман, цілком можливо, коли особа своїми діями прямо створила обставини, щодо яких особу було введено в оману (наприклад, не було надано необхідної, своєчасної та достатньої інформації споживачу, надання якої є обовязковим для укладення правочину згідно з вимогами закону, включаючи інформацію про істотні умови договору, зокрема у даному випадку про реальну ціну договору або способу розрахунку ціни; чи було замовчано особою таку інформацію або її надано у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб, чи/або подана особою інформація містить неповні, неточні або неправдиві дані, яка є необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору), оскільки продавець (кредитор у даному випадку) не міг не знати про певні властивості чи вади товару або послуги з надання споживчого кредиту в зв`язку із тим, що ним вже довгий час здійснюється торгівля такими послугами), який є професіоналом у даному сегменті ринку споживчого кредитування.

Вирішуючи дану справу в частині вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, суд виходить з наступного.

У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява №10705/12) Європейський суд з прав людини відзначив таке: «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до положень п.25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява № 63566/00) від 18 липня 2006 року, суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше вони не виконують свої зобовязаннях щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція).

Повертаючись до даної справи суд вважає необхідним зазначити, що в матеріалах справи є наявними письмові докази, які долучені ОСОБА_3 в обгрунтування предявленого ним зустрічного позову, про визнання недійсним кредитного правочину, з використанням банком оманливих дій (нечесної підприємницької практики), який водночас містить нечіткі та двозначні положення, що є несправедливими умовами договору на шкоду споживачу.

Так, на підставі відповідного клопотання представника позивача, ухвалою суду від 30.03.2017 р., судом було призначено проведення судово економічної експертизи експертом «Київської незалежної судово експертної установи».

Клопотанням судового експерта «Київської незалежної судово експертної установи» Тарасюк С.Ю., від 05.03.2018 року, вих.№6165, яке скеровано до Здолбунівського районного суду, було запропоновано сторонам надати додаткові документи по кредитному договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, які необхідні для проведення експертизи.

Копію даного клопотання було направлено судом його сторонам.

У відповідь на зазначене клопотання судового експерта, надісланим 26.03.2018 року Здолбунівським районним судом до Київської незалежної судово експертної установи супровідним листом (вх.№6194), представником Позивача за зустрічним позовом були подані додаткові матеріали на 17 аркушах в копіях та оригінальних примірниках.

Однак, Відповідач за зустрічним позовом ПАТ «Дельта Банк», не надав судовому експерту додаткові матеріали справи.

А отже, експертиза проводилась за наявними матеріалами справи.

За результатами проведеної судово - економічної експертизи на підставі ухвали Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30. 30.2017 року, судовим експертом Тарасюк С.Ю. Київської незалежної судово експертної установи було складено Висновок експерта за №2537 від 18.06.2018 року, (надалі Висновок експерта або експертний висновок).

Частиною 1 статті 109 ЦПК України визначено: У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відтак, враховуючи те, що проведення судово економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення та підтвердження викладених позивачем у зустрічній позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, то за таких умов суд визнає встановлені Висновком експерта факти, для з`ясування яких, було призначено судом проведення судово економічної експертизи.

Разом з тим, суд зазначає, що після ознайомлення зі складеним Висновком експерта вбачається, що викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач (ПАТ «Дельта Банк») не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта.

А отже, за наведених обставин, у суда немає підстав для сумніву в об`єктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної судовим експертом експертизи, яку суд має приймає як доказ, наведених позивачем ( ОСОБА_3 ) обставин.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. (зі змінами та доповненнями) визначено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

В іншій постанові Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року, №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», судам наголошено: Висновок експертної установи може бути доказом у справі лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово експертними установами.

Коментованим Висновком судового експерта встановлено наступне.

Під час дослідження матеріалів справи не встановлено інформації, наданої Позичальнику у письмовій формі перед укладенням кредитного договору про умови кредитування (в т.ч. про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними з зазначенням переваг та недоліків пропонованих схем кредитування), варіанти повернення кредиту (включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги) та орієнтовану сукупну вартість кредиту, що передбачено п.2.1., 2.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року та вимогою п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (стор. 12,13).

У матеріалах справи відсутній Додаток№1 до кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, підписаний на момент його укладення між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 (сторони на момент укладення вказаного кредитного договору).

Крім того, в межах наданих експерту матеріалів даної справи міститься Додаток №1 від 08.07.2008 року під назвою: «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС-Банк» (т.1 а.с. 77-79).

Проте, зазначений Додаток №1 від 08.07.2008 року(т.1 а.с. 77-79), не відображає інформації щодо повернення кредиту (графіку платежів), а розраховані дані сукупної вартості кредиту в повній мірі не узгоджуються з умовами кредитного договору, а саме: у зазначеному додатку відсутня детальна інформація щодо повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (графік щомісячних платежів); наведені у п.11 дані сукупної вартості кредиту (з врахуванням та без врахування платежів на користь третіх осіб) розраховані для ануїтетної форми погашення заборгованості, що не узгоджується з даними Додатку б/н «Графік погашення кредиту» від 08.07.2008 року (наданого у відповідь на клопотання), згідно якого погашення кредиту (основного боргу) здійснюється щомісячно рівними частинами (у розмірі 250,00 дол.США), а відсотки нараховані на залишок заборгованості; наведені у п.11 дані сукупної вартості кредиту (з врахуванням та без врахування платежів на користь третіх осіб) розраховані з використанням методу 30/360, що не узгоджується з методом нарахування процентів («факт/360»), який визначений в умовах п.3.2. кредитного договору; наведені у п.11 дані сукупної вартості кредиту (з врахуванням та без врахування платежів на користь третіх осіб) дорівнюють нулю, незважаючи на те, що умовами кредитного договору передбачено сплату відсотків за користування кредитом та сплату супутніх послуг; наведений у п.12 термін здійснення платежів (10 числа щомісячно) не узгоджується з терміном сплати (з 1 по 10 число щомісячно), який визначено в умовах п.3.3. кредитного договору; наведений у п.12 порядок здійснення платежів (шляхом поповнення поточного рахунку) не узгоджується з порядком сплати кредиту та відсотків (шляхом внесення коштів через касу банку) визначеним п.п. 3.1., 3.3.;

Разом з тим, з оглянутої судом наявної в матеріалах справи копії Додатку №1 від 08.07.2008 року під назвою: «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС-Банк» (т.1 а.с. 77-79) судом встановлено, що зазначений Додатку №1 під назвою: «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС-Банк», датою його укладення зазначено 08.07.2008 року, а в розділі реквізити і місцезнаходження Банку зазначено: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк».

Проте, оригінальний примірник зазначеного Додатку №1 від 08.07.2008 року, ПАТ «Дельта Банк» суду не надав для огляду та дослідження. Про причини неподання та/або існування перешкод у ПАТ «Дельта Банк» у поданні суду оригінального примірника зазначеного доказу для огляду, представник банку не повідомив суд.

У той же час, суд, після аналізу та зіставлення зазначеної копії Додатку №1 від 08.07.2008 року з кредитним договором №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, дійшов до висновку про сумнівність зазначеного Додатку №1 та його відхилення як доказ, який не відповідає вимогам достовірності та допустимості з огляду на наступне.

Так, в кредитному договорі у розділі реквізити і місцезнаходження Банку зазначено: Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк».

Однак, на відміну від кредитного договору, у Додатку №1 від 08.07.2008 року під назвою: «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС-Банк» (т.1 а.с. 77-79), зазначено Публічне акціонерне товариство «Сведбанк».

З досліджених судом доказів встановлено, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 р. було прийнято рішення про зміну найменування з Відкритого акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та затвердження нової редакції статуту ПАТ «Сведбанк», згідно якого Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» виступає правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях ВАТ «Сведбанк».

А це в свою чергу дозволяє суду зробити ствердний висновок, що ОСОБА_3 не підписував 08 липня 2008 року зазначений Додаток №1 під назвою: «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС-Банк» (т.1 а.с. 77-79).

За таких обставин, суд констатує, що Кредитор (ВАТ «Сведбанк») не надав споживачу всієї необхідної, достатньої та своєчасної інформаціі споживачу ОСОБА_3 , яка повинна бути надана йому до моменту укладання договору, яка є частиною пропозиції та істотною умовою кредитного договору, обов`язковість оприлюднення якої прямо передбачена Законом на стадії пропонування кредитної послуги споживачу ОСОБА_3 .

У такому разі, вищенаведене є належним підтвердженням обставини про те, що Кредитор тим самим не виконав вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.п.1.3.,2.1.-2.5. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є ознаками оманливої (нечесної) підприємницької практики.

Крім того, як зазначено судовим експертом, що наданий у відповідь на клопотання експерта Додаток б/н від 08.07.2008 року, під назвою «Графік погашення кредиту» до кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, не містить переліку всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та сукупної вартості кредиту із визначенням її в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за зразком таблиці «Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», наведеної в Додатку до «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що передбачено п.п.3.1., 3.3. зазначених «Правил», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року та п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В результаті дослідження Додатку б/н «Графік погашення кредиту» від 08.07.2008 року судовим експертом було встановлено суперечливі та неузгоджені дані, в тому числі з умовами кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, а саме: розміри нарахованих процентів у колонці «проценти» (у доларах США) Додатку б/н від 08.07.2008 року зазначені з округленням до сотих, що не узгоджується з умовами п.3.2. кредитного договору (Сума нарахованих процентів і пені за визначений період є тільки цілим округленим числом, без десяткових знаків); в результаті арифметичного перерахунку суми процентів у колонці «проценти» (у доларах США) Додатку б/н від 08.07.2008 року встановлено, що нарахування станом на 10.08.2008 року, здійснено за кількість 24 дні, а станом на 07.07.2018 року- за 26 днів, що не узгоджується з даними, наведеними в колонці «Дні» Додатку б/н від 08.07.2008 року (станом на 10.08.2008 року 33 дні та станом на 07.07.2018 року 26 днів).

Крім того, умови кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, не містять попередження банком Позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором та інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу під час погашення заборгованості згідно вимог п.3.8. Правил.

Відтак, враховуючи вищевикладене, в межах наявних матеріалів Судовим експертом не було встановлено виконання банком вимог п.п.2.1.,2.2.,3.1.,3.3.,3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року) та п.п.2, 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», під час укладення (у тому числі перед укладенням) кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, щодо надання повного обсягу інформації про кредитні умови, розрахунку сукупної вартості кредиту (за зразком таблиці «Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», наведеної в Додатку до «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що передбачено п.п.3.1., 3.3. зазначених «Правил», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року ) та щодо попередження Позичальника про валютні ризики і методику розрахунку валютного курсу під час виконання зобов`язань за кредитним договором.

Крім того, в межах наявних матеріалів наданих на експертизу, є відсутній «Графік погашення кредиту», викладений на момент укладення Договору про внесення змін та доповнень №2 від 30.07.2010 року (т.1 а.с.9) до кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року, з відображенням даних щодо суми платежів за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, суми процентів за користування кредитом, витрат за супутніми послугами та іншими фінансовими зобов`язаннями Позичальника за кожним платіжним періодом, що передбачено п.3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року ) та п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, в межах наявних матеріалів, відсутні додатки до Договору про внесення змін та доповнень №2 від 30.07.2010 року (т.1 а.с.9), які мають містити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та розрахунки реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту згідно вимог п.3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року ) та п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Окрім того, за даними 1.3.кредитного правочину, процентна ставка за використання кредитних коштів становить 11,90% річних. В межах наявних матеріалів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року не визначені.

В результаті проведеного дослідження в частині арифметичних розрахунків виходячи з умов на момент укладення кредитного договору №1701/0708/88-083 від «08» липня 2008 року (в т.ч. даних Додатку б/н «Графік погашення кредиту» від 08.07.2008 року), реальна процентна ставка на момент його укладення складає 13,13% річних (що є більшою та не відповідає узгодженій процентній ставці в умовах п.1.3. кредитного договору). А сума абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору становить 18 632,26 дол.США.

В результаті проведеного судовим експертом дослідження в частині арифметичних розрахунків виходячи з умов на момент укладення Договору про внесення змін та доповнень №2 від 30.07.2010 року (т.1 а.с.9) встановлено відсутність додатків до зазначеного Договору, які б містили детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та розрахунки реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту.

Експертним дослідженням також встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення Договору про внесення змін та доповнень №2 від 30.07.2010 року (т.1 а.с.9) становить 12,50% річних (що є більшою та не відповідає узгодженій процентній ставці в умовах п.1.3. кредитного договору). А сума абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення зазначеного Договору про внесення змін та доповнень №2 становить 51 010,29 дол.США.

Таким чином, резюмуючи вищенаведене в цій частині суд приходить до висновку, що коментованим висновком судового експерта, (який як один із доказових джерел, є належним та допустимим доказом по даній справі), встановлено обставини невірного визначення ПАТ «Дельта Банк» як річної процентної ставки так і суми абсолютного значення по кредиту (у валюті кредиту), які фактично є завищені по відношенні до визначених між сторонами в умовах кредитного договору таких показників, що є оманливою (нечесною підприємницькою) практикою.

Такий же, аналогічний підхід до вирішення подібних спірних ситуацій у судових спорах між кредитором і споживачем, застосовується у судовій практиці судами, зокрема:

-Європейського Союзу, а саме в рішенні першої плати Суду Європейського Союзу (надалі Суд ЄС), від 15.03.2012 року, у справі № С-453/10 «Яна Переєничова та Владислав Переєнич v SOS finance spol. sro», яка стосувалась захисту прав споживачів за договором про споживчий кредит, про невірне визначення річної процентної ставки по кредиту, впливу недобросовісної комерційної практики та несправедливих умов на дії договору в цілому, де у пункті 47 зазначеного рішення Суд ЄС зазначив: «Комерційна практика, яка полягає в тому, що в кредитному договорі вказується річна процентна ставка менша ніж реальна ставка, повинна розглядатися як «оманлива» у розумінні статті 6 (1) Директиви 2005/29, оскільки це спонукає або може підштовхнути середньо статистичного споживача до прийняття ним рішення, яке за інших обставин він би не прийняв. Висновок про те, що така комерційна практика є несправедливою, є одним із елементів серед інших, на який компетентний суд може, відповідно до статті 4 (1) Директиви 93/13, спиратися на оцінку несправедливих умов договору, що стосуються вартості кредиту, наданого споживачеві».

-Верховним Судом України, в ухвалі від 15.06.2017 року, по цивільній справі №569/19957/14-ц, за позовом Особи до ПАТ «Банк Форум», про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним укладеним під впливом обману, за заявою ПАТ «Банк Форум» в особі виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку, про перегляд ухвали ВССУ від 23.01.207 року, в якій ВСУ відмовляючи у допуску до провадження ВСУ даної справи, погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій зазначив, що у судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ПАТ «Банк Форум», погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що висновком експертизи встановлено, що під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

А тому, зважаючи на вище викладене, а також ураховуючи встановлені судом обставини у тому числі, висновком судово - економічної експертизи за №2537 від 18.06.2018 року (як один із визначений законом засіб доказування) в їх сукупності вважає, що ці обставини є належним і достатнім підтвердженням у даному випадку дій/бездіяльності продавця (кредитора ВАТ «Сведбанк») щодо наявності оманливої практики у банку, стосовно введення споживача ОСОБА_3 в оману.

Відтак, у даному випадку, суд констатує, що Позичальник ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний кредитний договір діяв під впливом омани.

Окрім того, суд також погоджується з наведеними представником ОСОБА_3 аргументами вчастині встановлення ПАТ «Дельта Банк» в положеннях кредитного договору нечітких та двозначних положень істотних умов договору щодо визначення реальної ціни кредиту з огляду на таке.

Так, згідно з абзацом 2 частини 3 статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови договору, які є обов`язковими для кредитного договору є істотними умовами.

Отже, аналіз наведеної правової конструкції надає підстави для висновку, що істотними умовами кредитного договору відповідно до закону, є умови про предмет, ціну та строк його дії, які у будь-якому випадку сторони зобов`язані погодити при його укладенні.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч.1 ст.632 ЦК України).

Істотна умова договору споживчого кредиту, як ціна кредитного договору є не менш важливою та рівнозначною істотною умовою кредитного договору, яка має місце при його укладенні.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як спеціального Закону, який регулює кредитні правовідносини, - договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому розмірі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Поряд з цим, пунктом «д» частини 2 та пункту 5 частини 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено для Кредитора вимоги щодо визначення банком орієнтованої сукупної вартості кредиту (абсолюте значення подорожчання кредиту) та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту, а також річної відсоткової ставки за кредитом (у вигляді реальної процентної ставки), які мають місце як на стадії, яка передує укладенню кредитного договору так і при його укладенні, мають бути виражені водночас, у процентному значенні та в грошовому виразі, що є істотною умовою (ціна кредитного договору) та повинні бути чітко виписані кредитодавцем у змісті самого кредитного договору.

Вимогою пункту 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», встановлено аналогічний та деталізований обов`язок для Банків в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором

З матеріалів даної справи вбачається, що Висновком судового експерта «Київської незалежної судово експертної установи» встановлено наступні не спростовані ПАТ «Дельта Банк» відповідними належними і допустимими доказами факти, а саме: невідповідність реальної ціни кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та суми абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення даного договору) так і способу її розрахунку та щомісячних платежів по відношенні до фактичних даних, які узгоджені у змісті п.1.3. кредитного договору; невідповідність та суперечність даних та інформації щодо кількості платежів, їх частоту, обсяги, методу нарахування процентів та порядку сплати, а також здійснено невірний розрахунок процентів за користування кредитом.

Аналіз змісту встановлених висновком судово економічної експертизи обставин та їх зіставлення до коментованих вище у цьому розділі норм і вимог чинного законодавства, дозволяє суду зробити висновки наступного змісту.

Зазначення Кредитором ціни в умовах кредитного договору у вигляді показників річної процентної ставки без належного та точного визначення абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) та водночас показників реальної процентної ставки (у процентах річних) і суми абсолютного значення подорожчання кредиту, та відповідно, способу визначення і розрахунку реальних показників ціни кредитного договору є нечіткими та двозначними положеннями договору із споживачами, які створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (у разі не виконання чи неналежного виконання ним відповідного обов`язку кредитору) та є такими, що ставлять в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобовязаннях та водночас, являються несправедливою умовою договору, яка суперечить принципам цивільного права, оскільки може бути приводом для зловживань кредитора чи/або вчинення ним неправомірних дій щодо визначення і трактування банком на свій власний розсуд та на свою користь умови кредитного договору про його ціну шляхом її зміни в сторону збільшення в односторонньому порядку, що є недопустимим.

А тому, у даному випадку суд вважає, що при оцінці застосування нечітких та двозначних положень договору та при вирішенні судом поставленого Позивачем питання слід застосувати визначений у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) підхід - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написавта водночас, визначений в частині 8 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» принцип: «Нечіткі або двозначні положеннями договору мають тлумачитись на користь споживача».

Відтак, при вирішені судом питання про захист порушеного права споживача у разі порушення банком істотної умови кредитного договору такої, як його ціна, суд виходить із того, що такий встановлений факт (який підтверджений носієм доказів у вигляді Висновку експерта «Київської незалежної судово експертної установи» № 2537 від 18.06.2018 року),є порушенням прав споживача, при укладенні кредитного договору, (оскільки ці умови обумовлені в кредитному договорі, що в свою чергу ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов`язаннях, які повинні бути рівними відповідно до вимог статті 21 ЗУ «Про захист прав споживачів»), та водночас, являється порушенням прав споживача при виконанні кредитного договору, оскільки такі зобов`язання повернути суму кредитних коштів, включає в собі незаконне і несправедливе нарахування відсотків та тіла кредиту на шкоду споживача, тобто в розмірі, який не відповідає вимогам пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, а саме: загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, оскільки призводить до примусу виконання споживачем кабального та непосильного кредитного зобов`язання у порівнянні наприклад, з виконаним зобов`язанням банку щодо надання кредитних послуг.

За таких обставин, такі двозначні положеннями договору, які викликають значні невідповідності в правах та обовязках сторін, мають розглядатись в контексті несправедливих умов договору (у розумінні ч.1 ст.3 Директиви ради 93/13/ЄС від 05.04.1993 року), які фактично є обставиною недотримання істотної умови договору про ціну фінансової послуги, що є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства, повинні тлумачитись на користь споживача, оскільки є порушення банком вимог закону.

А це в свою чергу, є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, незалежно від того, що ці незаконні умови договору були погоджені сторонами цього договору.

Відповідно до вимоги частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (стаття 216 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Тому, на підставі викладеного, беручи до уваги практику Європейського Суду, висновки Верховного Суду України, докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для визнання порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу і задоволення зустрічного позову.

Судові витрати в справі мають бути віднесені на ПАТ «Дельта Банк»

Керуючись ст.ст.11, 18, 19, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 13-16, 203, 207,208, 215, 216, 230, 236, 548, 639, 1055 ЦК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні первісного позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Зустрічний позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу задовільнити.

Визнати порушеним право ОСОБА_3 , як споживача фінансових послуг.

Визнати недійсним кредитний договорів №1701/0708/88-083, який був укладений між ВАТ Сведбанк та ОСОБА_3 08 липня 2008 року.

Визнати частково недійсним договір купівлі продажу прав вимоги в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором №1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року та забезпечувальним (іпотечним) договором №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року, який був укладений між між ПАТ Сведбанк та ПАТ Дельта Банк 25 травня 2012 року.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається в апеляційний суд Рівненської області через Здолбунівський районний суд.

Повний текст рішення виготовлено 21.12.2018 року.

Суддя