12 січня 2018 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Ужгород, цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за позовною заявою третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки -
Представник позивача ПАТ «Комерційний Банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Виконання умов кредитного договору було забезпечено іпотекою - АДРЕСА_1, на підставі Договору іпотеки від 22.12.2005 року укладеного між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1, умовами якого передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, вимагати дострокового виконання зобов'язань, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки (п.4 Договору іпотеки).
При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за його користування Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконувала. Для врегулювання заборгованості, що виникла у Позичальника перед Банком 21.10.2014 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір про внесення змін і доповнень №810/12-2005/1 до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року, згідно якого сторони внесли зміни до Кредитного договору, зокрема конвертували наявну валютну заборгованість у із доларів США у національну валюту - гривню, змінили розмір відсоткової ставки на період з 21.10.2014 р. по 21.10.2016 р. у розмірі 3,99 % річних, при умові належного виконання позичальником кредитних зобов'язань, продовжили строк кредитування до 19.12.2035 р., погодили графік платежів (Додаток до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 р.).
Згідно умов п. 4.2.4 укладеного Кредитного договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений умовами Кредитного договору.
Намагаючись вирішити питання про повернення кредитних коштів, Банк звертався до відповідача з відповідним претензійним листом з пропозицією добровільно сплатити суму заборгованості, але заходів по погашенню заборгованості відповідачем вжито не було.
Згідно п.5.1.6., 5.1.7. Договору Іпотеки у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, вимагати дострокового виконання зобов'язань, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки. Ст.7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачені правові наслідки порушення обов'язків іпотекодавця. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
В судове засідання представник позивача не з'явився, згідно позовної заяви просить у разі неявки представника Позивача в судове засідання - розглянути позовну заяву без їх участі. При цьому врахувати, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2016 року до участі у справі за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якості третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_4. Прийнято позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_4, до ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки до спільного розгляду з позовом ПАТ «Комерційний Банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та об'єднано в одне провадження з первісним позовом.
Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що при укладенні договору іпотеки були порушені права ОСОБА_2, як чоловіка ОСОБА_1, оскільки предметом іпотеки за вказаним правочином є квартира, яка є спільною власністю подружжя, однак ОСОБА_2 дозволу на передачу квартири в іпотеку не надавав. Крім того, ОСОБА_3, син ОСОБА_1, на момент укладення оспорюваного договору був неповнолітнім і постійно проживав у вказаній квартирі. Проте, в порушення ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.177 СК України договір іпотеки був укладений без дозволу органу опіки та піклування.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Ужгородського МНО Селехман О.А..
На адресу суду від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності осіб яких він представляє, позов просить задовольнити в повному обсязі.
Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського МНО Селехман О.А.. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. На адресу суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії документів по договору іпотеки від 22.12.2005 року за реєстровим номером №4371.
На підставі наведеного, суд керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором, 22 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець передала в іпотеку Іпотекодержателю/Банку квартиру АДРЕСА_1.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі, встановленому Договором.
Відповідно до умов Кредитного договору Позичальник зобов'язувався повертати кредит та нараховані відсотки щомісячно, в розмірі мінімально необхідного платежу 420,00 доларів США, щомісячно, до 20 числа поточного місяця, з урахуванням комісії у розмірі 0,50 % від залишку кредиту. У разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3 цього Договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.2.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.
Судом встановлено, що при настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за його користування Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконувала. Для врегулювання заборгованості, що виникла у Позичальника перед Банком 21.10.2014 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір про внесення змін і доповнень №810/12-2005/1 до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року, згідно якого сторони внесли зміни до Кредитного договору, зокрема: конвертували наявну валютну заборгованість із доларів США у національну валюту - гривню застосувавши курс НБУ, який станом на день підписання договору складав 1 долар США = 12,951166 грн. та визначили заборгованість за Кредитним договором у розмірі 375324,27 грн.; змінили розмір відсоткової ставки на період з 21.10.2014 р. по 19.10.2016 року у розмірі 3,99 % річних, при умові належного виконання Позичальником кредитних зобов'язань; продовжили строк кредитування до 19.12.2035 року; погодили графік платежів (Додаток до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 р.), сума мінімального щомісячного платежу в період з 21.10.2014 року по 20.10.2016 року становить 3836,0 грн., а в період з 21.10.2016 року по 19.12.2035 року - 5535,40 грн.
21.10.2014 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 22.12.2005 року, згідно якого ОСОБА_1 стверджує, що при підписанні даного договору права дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, не порушенні і не обмеженні.
В порушення умов Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року та Додаткового договору №810/12-2005/1 від 21.10.2014 р. про внесення змін і доповнень до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року Позичальник ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконує, не здійснює погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.
Згідно частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Згідно умов п. 4.2.4 Кредитного договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений умовами Кредитного договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк встановлений договором чи законом (ч. 1 ст.612 ЦК).
Згідно п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що Позичальник ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконує свої зобов'язання за Кредитним договором та не сплачує заборгованість по кредиту, суд вважає, що у Банку є право на дострокове стягнення наявної заборгованості, а тому приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» (в стадії ліквідації) заборгованості по Кредитному договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року та Додатковому договору №810/12-2005/1 від 21.10.2014 р. про внесення змін і доповнень до Кредитного договору №810/12-2005 від 22.12.2005 року у розмірі 951033,25 грн. (дев'ятсот п'ятдесят одна тисяча тридцять три грн. 25 коп.), з яких: 375324,27 грн. - заборгованість за кредитом в т. ч. прострочена; 356610,91 грн. - заборгованість по сплаті відсотків, в т.ч. прострочена; 1003,75 грн. - заборгованість по сплаті пені за прострочення сплати кредиту; 218094,31 грн. - заборгованість по сплаті реструкторизованої пені.
Як вже було вказано, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Пунктом 4.2.3 Кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткового забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п 4.2.2. цього Договору, його не надасть (шляхом укладення відповідного Договору), або запропоноване забезпечення не влаштує Банк.
Згідно пунктів 5.1.6 та 5.1.7 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконано. У разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, встановлених Кредитним договором та/чи цим Договором, а також інших обов'язків іпотекодавця, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку».
Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
У позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки в зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору та утворення заборгованості.
Проте, згідно вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 даного Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»
Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 35 вказаного Закону вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.
Жодного доказу на підтвердження направлення Банком письмового повідомлення про усунення порушень боржнику до матеріалів справи не додано.
Отже, суд вважає, що позивач у даній справі не повідомив відповідача про необхідність дострокової сплати суми заборгованості за кредитним договором в передбаченому порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а доказів, що без попереднього повідомлення іпотекодавця, така затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки, тобто в порядку ч.3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не наведено.
Разом з тим, слід взяти до уваги, що за правовою позицією, що міститься у абз.2 п.42 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: при цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).
Тому, враховуючи вищенаведене в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
В доданих до позовної заяви матеріалах відсутня вимога іпотекодержателя до іпотекодавця добровільно звільнити житлове приміщення - квартиру протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги в передбаченому порядку частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР. З огляду на наведене, суд вважає вимогу про виселення відповідача такою, що не підлягає до задоволення, оскільки вона заявлена передчасно.
Вирішуючи питання щодо заявленої третіми особами, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовної заяви про визнання недійсним договору іпотеки суд приймає до уваги наступне.
З досліджених матеріалів справи вбачається, що на момент укладення 22 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений Договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець передала в іпотеку Іпотекодержателю/Банку квартиру АДРЕСА_1, у вказаній квартирі був зареєстрований та постійно проживав ОСОБА_3, 1991 р.н., що підтверджується довідкою ЖРЕР №5 від 18.10.2005 року та копію його паспорту громадянина України.
Крім того, згідно нотаріально посвідченої заяви поданої приватному нотаріусу Селехман О.А., ОСОБА_2, дає згоду своїй дружині, ОСОБА_1, заставити квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, придбану ними в зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.
За змістом ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
Передбачене ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.
Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст. 405 ЦК України).
Правова позиція Верховного суду України, що висловлена у постанові від 30 вересня 2016 року у справі №6-533цс16, свідчить, що відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору. укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого. добросовісність.
Відповідно до ч.ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Однак обставини справи жодним чином не вказують про недобросовісність контрагентів за договором при укладенні оспорюваного правочину.
Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
За таких обставин суд приходить до висновку, що покликання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відсутність волевиявлення на укладення договору іпотеки не ґрунтується на вимогах закону і суперечить матеріалам справи. Тобто ці обставини не є підставою для задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2940цс15, свідчить, що норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.
З'ясовано, що на час укладення договору іпотеки ОСОБА_3 був неповнолітнім, він не мав і не має права власності на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, яка була передана його матірю за згодою батька в іпотеку на користь банку. Тому ОСОБА_3 набув право користування квартирою як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" і зберігає це право протягом усього часу перебування нерухомості в іпотеці.
Оскільки права дитини ОСОБА_3 не є порушеними, тому вони не підлягають судовому захисту. Тобто ця підстава позову не є обґрунтованою і з цих міркувань позов не може бути задоволеним. Отже, позов поданий ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки не підлягає до задоволення з підстав необґрунтованості.
Представник Банку просив суд застосувати правові наслідки пропуску позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строків позовної давності.
Так, з роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України в абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, позов поданий ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з підстав необґрунтованості, а не пропуску позивачем матеріально-правового строку для звернення до суду за захистом своїх цивільних прав.
Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 6, 11, 525, 526, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, з урахуванням Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», керуючись ст.ст12, 76, 223, 258, 259, 260, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, інд.код:. НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 3654, 00 гривні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
В задоволенні позовної заяви третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В. Фазикош