ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 610/2308/17

Провадження № 22-ц/790/933/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченка І.О.

суддів: Колтунової А.І., Кружиліної О.А.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

ВСТАНОВИВ :

29 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, який 13 жовтня 2017 року уточнила та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2001 року. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року шлюб між ними було розірвано.

У період шлюбу 28 жовтня 2005 року за договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 41,6 кв. м. Так як спірна квартира придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного з них є рівними.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 16 листопада 2017 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти, отримані ним внаслідок продажу квартири АДРЕСА_1, яку він отримав у спадщину, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спірна квартира була придбана сторонами 28 жовтня 2005 року, а квартира, яка отримана у спадок була відчужена майже за три місяці - 03 серпня 2005 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки була набута за час шлюбу. Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було. Отже, частка кожного з них у спірній квартирі становить по 1/2 частині.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подавапеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року; ухвалити нове рішення, яким визнати за ним право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що 03 серпня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка належала йому на праві свідоцтва про право на спадщину за законом, після продажу якої вирішив придбати іншу квартиру, 28 жовтня 2005 року придбана інша квартира.

На думку апелянта, спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки надані договори свідчать про те, що спірна квартира набувалася за його власні кошти, за рахунок спадкового майна; будь-яких доказів, які б підтверджували право сумісної власності на спірну квартиру позивачка не надала.

Тому вважає, що квартира є його приватною власністю і такою, що не підлягає поділу.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Апеляційного суду Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2001 року.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6).

У період шлюбу, а саме 28 жовтня 2005 року була придбана квартира АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів від 28 жовтня 2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 листопада 2005 року.

Відповідно до вказаних документів ОСОБА_2 є покупцем та власником спірної квартири. (а.с. 7, 19-20).

Згідно звіту про незалежну оцінку квартири від 25 квітня 2017 року вартість квартири станом на 25 квітня 2017 року складає 115500 грн. (а.с. 9).

За змістом нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16: відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч. 3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 жовтня 2005 року була придбана квартира АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів від 28 жовтня 2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 листопада 2005 року.

Відповідно до змісту документів ОСОБА_2 є покупцем та власником спірної квартири.

Згідно з п. 2 договору продаж за домовленістю сторін вчинено за 3100 грн. (а. с. 7).

Згідно звіту про незалежну оцінку квартири від 25 квітня 2017 року вартість квартири станом на 25 квітня 2017 року складає 115500 грн. (а. с. 9).

Відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 03 серпня 2005 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1, яка належала продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до п. 2 даного договору продаж за домовленістю сторін вчинено за 7350 грн. (а.с. 57).

Відповідно до договору № 266 від 25 жовтня 2005 року про переведення боргу первісний боржник - ОСОБА_3 перевів борг за послуги теплопостачання по квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, особистий рахунок № НОМЕР_1, сума заборгованості складає 869 грн. 94 коп., а новий боржник - ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання погасити заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 869 грн. 94 коп.; договір вважається виконаним, якщо новий боржник у термін до 15 листопада 2005 року надасть розрахунковий чек ВАТ «Ощадбанк» для погашення заборгованості і на підставі якого проводиться списання заборгованості з особистого рахунку первісного кредитора на суму, зазначену в чекі. (а.с. 64).

Матеріали справи не містять відомостей що розмір заборгованості за послуги теплопостачання за договором № 266 було враховано при здійсненні купівлі-продажу спірної квартири.

Слід звернути увагу, що договір № 266 про переведення боргу був укладений 25 жовтня 2005 року, а договір купівлі-продажу спірної квартири 28 жовтня 2005 року.

Крім того, чек ВАТ «Ощадбанк» на виконання цього договору та підтвердження погашення заборгованості за комунальні послуги на вказану суму, зазначену в чекі, в матеріалах справи відсутній.

Щодо доводів апеляційної скарги необхідно зазначити, що факт продажу квартири 03 серпня 2005 року та переведення боргу за послуги теплопостачання за договором № 266 від 25 жовтня 2005 року по квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, особистий рахунок № НОМЕР_1, у сумі 869 грн. 94 коп. не доводять факту купівлі спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 від продажу квартири, отриманої у спадщину, та не спростовує обставин, на які вона посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог.

Матеріали справи не містять відомостей, що грошові кошти були використані ОСОБА_2 на придбання спірної квартири за особисті кошти, а не на інші цілі чи інтереси сім'ї.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, обставин, на які посилається ОСОБА_2 як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а саме те, що джерелом набуття спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 за договором від 28 жовтня 2005 року є власні кошти ОСОБА_2, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 за договором від 03 серпня 2005 року, яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, враховуючи час придбання майна, що спірна квартира була придбана через три м'ясці після продажу квартири, отриманої у спадщину, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у справі ОСОБА_2 не доведено.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки була набута за час шлюбу, частки кожного з них є рівними, отже, частка кожного з них у спірній квартирі становить по 1/2 частині.

Таким чином судом першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду відповідає встановленим обставинам справи, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий -

Судді: