Справа №486/560/17 16.01.2018
Провадження №22-ц/784/106/18
Провадження №22-ц/784/106/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі представників: позивача - ОСОБА_1, відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу № 486/560/17 за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та

Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4

на рішення, яке ухвалив Арбузинський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Явіци Ірини Василівни у приміщенні цього суду 23 листопада 2017 року о 16 годині 38 хвилині за позовом ОСОБА_3 до Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4, Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - виконуючий обов'язки головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2, Міністерство охорони здоров'я України, Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня», про поновлення на роботі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання незаконними розпоряджень Южноукраїнського міського голови та визнання незаконним рішення конкурсної комісії,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4., Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - виконуючий обов'язки головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2, Міністерство охорони здоров'я України, Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання незаконними розпоряджень Южноукраїнського міського голови та визнання незаконним рішення конкурсної комісії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 24 жовтня 2014 р. здійснювала поточне управління Державним закладом «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я» (далі - ДЗ «СМСЧ-2»), обіймала посаду начальника цього закладу на підставі контракту № 803 від 24 жовтня 2014 р., укладеного між нею та Міністерством охорони здоров'я.

28 лютого 2017 р. Южноукраїнський міський голова ОСОБА_4 розпорядженням № 46-р від 28 лютого 2017 р. «Про припинення дії контракту з начальником Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я» звільнив позивачку з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією (припиненням) закладу, п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги. Вказане розпорядження позивач вважає незаконним, оскільки в день звільнення 28 лютого 2017 р. вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності, контракт нею укладено з МОЗ України на строк до 24 жовтня 2017 р., а тому міський голова не мав права припиняти його дію достроково. При цьому міський голова, маючи повноваження лише на призначення та звільнення керівників комунальних закладів, звільнив її 28 лютого 2017 р. як керівника державного закладу, в той час як цей державний заклад став комунальним лише 01 березня 2017 р.

Крім того, оскільки ДУ «СМСЧ-2» була реорганізована в Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» (далі - КЗ «Южноукраїнська міська лікарня») без зміни функціонального призначення та структури, то всі працівники державного закладу «СМСЧ-2» стали працівниками КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» без подачі заяв про переведення та видання наказів про прийом в реорганізовану установу, окрім ОСОБА_3 При цьому наказ про скорочення штату не видавався і ніяка інша робота їй запропонована не була.

Таким чином, на думку ОСОБА_3, звільнення було проведено з порушенням вимог законодавства про працю, а тому вона підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із розрахунку 957 грн.16 коп. за один день.

Позивач також вказувала, що незаконними діями Южноукраїнського міського голови їй було спричинено моральну шкоду, яка полягала у втраті нормальних життєвих зв'язків з колегами, які почали ухилятись від зустрічей з нею. Моральні страждання спричинив і сам факт втрати роботи, що призвело до різкого зниження матеріального забезпечення сім'ї і зміни життєвих планів та потягло за собою напругу в сімейних відносинах, яка в свою чергу, негативно впливала на соматичний та психічний стан її здоров'я. Окрім цього, незаконними діями відповідача була принижена її ділова репутація як керівника закладу, а тому з урахуванням тривалого та комплексного характеру моральних страждань оцінює розмір відшкодування в 50 000 грн.

Крім цього, 06 лютого 2017 р. міський голова ОСОБА_4 видав розпорядження № 24-р, яким оголосив конкурс на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», затвердив Положення про проведення конкурсу та склад конкурсної комісії. ОСОБА_3 вважала вказане розпорядження незаконним тому, що вона призначена на посаду начальника ДЗ «СМСЧ-2» згідно контракту, тобто строкового трудового договору, дія якого закінчується лише 24 жовтня 2017 р., а весь особовий склад в результаті реорганізації перейшов до комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», який є правонаступником ДЗ «СМСЧ-2». Тому вона продовжує залишатись головним лікарем реорганізованої установи до закінчення дій контракту, так як до новоутвореної установи перейшли всі права і обов'язки реорганізованої юридичної особи, в тому числі й щодо укладених трудових договорів. Вакансії головного лікаря на час проведення конкурсу не було, оскільки дії її контракту з МОЗ України не припинилась, а вона на той час звільнена не була.

Окрім вищевикладеного, в позовній заяві позивач зазначала, що 23 лютого 2017 р. міський голова ОСОБА_4 затвердив рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», яка рекомендувала призначити на дану посаду ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважає рішення конкурсної комісії незаконним, оскільки воно прийняте з порушенням положень «Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого розпорядженням Южноукраїнського міського голови № 24-р від 06 лютого 2017 р.

Так, позивач вказує, що більшості кваліфікаційних характеристик, висунутих МОЗ України для даної посади, ОСОБА_2 не відповідає, у нього відсутня спеціалізація за фахом «Організація і управління охороною здоров'я», стаж роботи за цим фахом, який має бути не менше п'яти років, а тому він взагалі не підлягав допуску до участі в даному конкурсі.

Однак, 01 березня 2017 р. Южноукраїнський міський голова своїм розпорядженням № 47 призначив ОСОБА_2 виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», не врахувавши вимоги, що передбачені Довідником кваліфікаційних характеристик працівників. Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженого наказом міністра охорони здоров'я України № 117 від 29 березня 2002 р. та «Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря комунальної установи «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженому його ж розпорядженням № 24-р від 06 лютого 2017 р., згідно яких ОСОБА_2 не може бути призначеним на вказану посаду.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд поновити її на посаді головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 588 грн. 68 коп., 50 000 грн. у відшкодуванні моральної шкоди, визнати незаконними розпорядження Южноукраїнського міського голови №46-р від 28 лютого 2017 р., яким її звільнено з посади, №24-р від 06 лютого 2017 р. «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та № 47-р від 01 березня 2017 р. «Про призначення виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2», а також визнати незаконним рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23 лютого 2017 р. про надання рекомендації для призначення на посаду ОСОБА_2

В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та остаточно просила стягнути з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 176 117 грн. 44 коп. із розрахунку 957 грн.16 коп. середнього заробітку за один день за період з 28 лютого 2017 р. по 23 листопада 2017 р., тобто за 184 робочих дні.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив його задовольнити.

Представники відповідачів Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. та виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість та безпідставність, а також у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.

Представник третьої особи - КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - Міністерства охорони здоров'я України в судове засідання не з'явився.

Третя особа - виконуючий обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився.

Рішенням від 23 листопада 2017 р. Арбузинський районний суд Миколаївської області Миколаївської області позов задовольнив частково.

Постановлено визнати протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. № 46-р від 28 лютого 2017 р. «Про припинення дії контракту з начальником Державного закладу «Спеціалізована медико - санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_3 та звільнення її з посади.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» з 28 лютого 2017 р.

Стягнуто з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 685 грн. та 640 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення про їх задоволення.

В апеляційній скарзі Южноукраїнський міський голова ОСОБА_4. вказує на те, що рішення суду щодо визнання протиправним розпорядження міського голови від 28 лютого 2017 р., поновлення позивача на роботі, відшкодування моральної шкоди та поновлення строку звернення до суду з позовом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом належним чином не було досліджено матеріали справи та надано невірну оцінку доказам, у зв'язку із чим просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі внаслідок пропущення позивачем строку звернення за захистом своїх порушених прав без поважних причин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справ в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 24 жовтня 2014 р. між Міністерством охорони здоров'я України (орган управління майном) та ОСОБА_3 укладено контракт № 803, за яким позивач була призначена на посаду начальника Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» на строк дії цього контракту, який, згідно п. 27 діє з 24 жовтня 2014 р. до 24 жовтня 2017 р.

Розпорядженням Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. від 28 лютого 2017 року № 46-р дію контракту № 803 від 24 жовтня 2014 року, укладеного між МОЗ України та позивачем, було припинено, а позивача звільнено із займаної посади начальника державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією (припиненням) закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку з 28 лютого 2017 р.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним розпорядження про звільнення позивача та поновлення її на роботі, суд вважав, що рішення про звільнення було прийнято неповноважним органом та без дотримання вимог закону щодо забезпечення гарантій при звільненні працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути розірваний як за ініціативою працівника, так і за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 194-207) з 2006 р. зареєстровано Державне підприємство «Спеціалізована медична частина № 2» (), засновником є Міністерство охорони здоров'я України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 р. № 1222-р цілісний майновий комплекс Державного закладу «Спеціалізована медична частина № 2» (), розміщений на земельній ділянці загальною площею 6,1424 га передано у власність територіальної громади м. Южноукраїнська (Миколаївська область).

Як встановив суд, рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 року № 427 вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Южноукраїнська цілісний майновий комплекс державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» (п.1 рішення) та затвердити Статут державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» у новій редакції (п. 2 рішення).

07 грудня 2016 р. проведена державна реєстрація змін до установчих документів ДЗ «СМСЧ-2», зокрема, щодо органу, до сфери управління якого належить вказана юридична особа, зміни органу правління та інформації про засновників - замість Міністерства охорони здоров'я України таким органом вказано Южноукраїнська міська рада Миколаївської області.

Згідно п. 1.2 Статуту Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» (нова редакція), затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 01 грудня 2016 р., уповноваженим органом управління закладу є Южноукраїнська міська рада.

За такого з 07 грудня 2016 р. (з дня державної реєстрації відповідних змін) відбулися зміни щодо органу, уповноваженого власником на управління Державним закладом - ДЗ «СМСЧ-2». І таким органом управління є Южноукраїнська міська рада Миколаївської області, яка, враховуючи вищенаведені положення закону, мала повноваження щодо прийняття рішення про звільнення керівника закладу.

Крім того, рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 01 грудня 2016 р. № 428 вирішено реорганізувати (припинити) Державний заклад Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України» шляхом перетворення в юридичну особу - Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» з обов'язковою умовою збереження профілю, функціонального навантаження та структури, які в повному обсязі переносяться в реорганізований заклад.

Державна реєстрації припинення юридичної особи в результаті реорганізації відбулася 28 лютого 2017 р.

Державна реєстрація утвореної в результаті реорганізації юридичної особи - Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», засновником якої є Южноукраїнська міська рада і яка є правонаступником Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 МОЗ України», відбулася 01 березня 2017 р.

Таким чином внаслідок реорганізації було завершено процес передачі ДЗ «СМСЧ № 2 МОЗ України» з державної до комунальної власності.

За такого суд помилково вважав, що Южноукраїнський міський голова не мав повноважень на звільнення начальника ДЗ «СМСЧ № 2» через те, що міська рада на день проведення звільнення не набула права власності на цілісний майновий комплекс - ДЗ «СМСЧ № 2», оскільки на день звільнення ОСОБА_3 Южноукраїнська міська рада набула повноваження органу управління цим закладом охорони здоров'я, а тому від імені власника цього державного закладу мала повноваження на припинення трудового договору - контракту із його керівником.

Вирішуючи питання правомірності видання розпорядження про звільнення позивача та її звільнення, колегія суддів також виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з реорганізацією (припиненням) закладу.

За правилами п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, серед іншого, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, що надані в абзаці 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова Пленуму), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В силу ч. 3, 4 ст. 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно підпункту 3 пункту 22 укладеного ОСОБА_3 24 жовтня 2014 р. контракту його дія може бути припинена до закінчення визначеного в ньому строку за ініціативою органу управління майном у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України.

Як роз'яснено в абзаці 2 п. 19 Постанови Пленуму, у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне

підприємство або підприємства в господарське товариство) дія

трудового договору працівника продовжується.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому

підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

За такого проведення реорганізації медичного закладу шляхом його перетворення не є обов'язковою підставою для припинення трудового договору і звільнення позивача могло мати місце лише за умови, якщо перетворення супроводжувалося скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю,

кваліфікацією, професіями.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, встановив, що скорочення посад чи ліквідації підрозділів при реорганізації установи не відбулося, зміни в організації виробництва і праці полягали у зміні власника установи.

Однак, у штаті КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» відсутня посада, яку займала позивач - «начальник ДЗ СМСЧ-2 МОЗ України», між тим введена інша посада керівника закладу - «головний лікар КЗ «Южноукраїнська міська лікарня».

Таке свідчить про те, що внаслідок реорганізації ДЗ «СМСЧ-2 МОЗ України» шляхом перетворення у КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» відбулися зміни у складі посад, внаслідок яких посада, яку обіймала позивач, не була введена до штату перетвореної установи, а тому суд невірно вважав, що таке не може бути підставою для звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В той же час суд правильно виходив з того, що у будь-якому разі звільнення працівника має відбуватися із дотриманням вимог трудового законодавства, в тому числі щодо надання гарантій при звільненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Судом встановлено і не спростовано відповідачем, що про наступне вивільнення ОСОБА_3 у передбачений законом двомісячний термін не попереджалась, інша робота (посади) їй не пропонувались.

За такого, суд обґрунтовано дійшов висновку про недотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади.

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Як вбачається з матеріалів справи (т. 1 а.с. 30), ОСОБА_3 з 28 лютого по 07 березня 2017 р. перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серія ДЖ № 065599, виданим ДЗ «СМСЧ-2 МОЗ України» 28 лютого 2017 р.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з посади начальника ДЗ «СМСЧ-2 МОЗ України» було проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Між тим, за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, частина перша ст. 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників.

Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, ст. 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що є підстави для поновлення пропущеного ОСОБА_3 строку на звернення до суду, оскільки пропуск строку звернення становить, фактично, три дні, його пропущено з поважних причин, якими суд вважав наступні обставини: з вимогою про поновлення на роботі позивач звернулась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 11 квітня 2017 р, що свідчить про вчинення з цього часу позивачем дій, спрямованих на захист своїх трудових прав; у період з 04 березня по 07 березня 2017 р. позивач перебувала на амбулаторному лікуванні, що, на думку суду, унеможливило реалізацію права на звернення до суду; внаслідок незаконного звільнення її психічний стан значно погіршився, і вона змушена була звернутись до приватного лікаря за психіатричною допомогою 11 квітня 2017 р.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо наявності підстав для поновлення строку звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Так, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі 11 квітня 2017 р. не відповідає обставинам справи.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, ОСОБА_3 отримала поштою розпорядження міського голови про звільнення 03 березня 2017 р.

Отже, строк для звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі тривав з 04 березня по 04 квітня 2017 р., але до суду з позовом вона звернулася 24 травня 2017 р., тобто пропустила визначений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду з таким позовом.

Так, згідно матеріалів даної справи ОСОБА_3 24 травня 2017 р. поштовим відправленням направила до суду позовну заяву про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, визнання недійсними розпоряджень Южноукраїнського міського голови, рішень Южноукраїнської міської ради та виконавчого комітету Южноукрїанської міської ради, яка надійшла до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 25 травня 2017 р. (т. 1 а.с. 2, 56).

З ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 р. по адміністративній справі № 486/219/17 (т. 1 а.с. 100-101) вбачається, що 11 квітня 2017 р. ОСОБА_3 було подано адміністративний позов про поновлення на роботі відшкодування моральної шкоди.

Вказаною ухвалою провадження у справі закрито з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, оскільки спір є цивільно-правовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однією зі складових застосованого у Конвенції терміну право на «суд, встановлений законом» є аспект розгляду справи судом належної компетенції у межах наданих йому повноважень.

Таким чином, ОСОБА_3 звернулася до суду 11 квітня 2017 р. до неналежного суду, а тому суд помилково вважав це днем звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.

Більш того, після винесення 03 травня 2017 р. ухвали про закриття провадження в адміністративній справі, ОСОБА_3 лише 24 травня 2017 р. подала до суду позовну заяву про поновлення на роботі.

При цьому колегія суддів також враховує, що, виходячи з характеру спору (трудовий спір), суб'єктного складу учасників спору, звернення позивача за професійною правничою допомогою, визначення правильної юрисдикції такого спору не є складним.

Також, на думку колегії суддів, слід взяти до уваги, що навіть звернення до неналежного суду 11 квітня 2017 р. мало місце після спливу для ОСОБА_3 строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, останнім днем якого було 04 квітня 2017 р.

Не можна погодитись з посиланням суду як на поважну причину пропуску строку на звернення до суду непрацездатність позивача, яка тривала з 28 лютого по 07 березня 2017 р., оскільки ця непрацездатність мала нетривалий характер і не була перешкодою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Щодо негативних змін у психічному стані позивача, то звернення до лікаря з цих підстав мало місце одноразово і після закінчення визначеного законом строку для звернення до суду з даним позовом, а тому не має значення для вирішення питання про поновлення цього строку.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для поновлення пропущеного позивачем строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі (в тому числі й щодо визнання протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. № 46-р від 28 лютого 2017 р.), а за такого і для задоволення позову в цій частині з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору незважаючи на доведеність таких позовних вимог через встановлене судом порушення трудових прав позивача.

В силу вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки необхідною умовою постановлення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу є поновлення працівника на роботі, то у зв'язку із відмовою у такому позові не підлягають задоволенню й позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала вимоги про відшкодування моральної шкоди стражданнями, яких вона зазнала через незаконне звільнення.

Колегією суддів встановлено, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону, що потягло моральні страждання, однак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню оскільки їх заявлено не до власника або уповноваженого ним органу (яким є Южноукраїнська міська рада Миколаївської області) і на якого відповідно ст. 237-1 КЗпП України покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди, а до міського голови, тобто до неналежного відповідача. Так, згідно матеріалів справи і пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, первісні позовні вимоги були зв'ялені ОСОБА_3, в тому числі і до міської ради, і стосувалися оспорювання рішень міської ради, прийнятих в процесі реорганізації медичного закладу, але після їх уточнень в суді першої інстанції позовні вимоги до міської ради, зокрема про відшкодування моральної шкоди, не заявлялись і судом не розглядались.

За такого рішення суду в частині визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення позивача, поновлення ОСОБА_3 на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди постановлено з порушенням норм матеріального права, а тому в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 370 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в позові.

З висновками суду про відмову у визнанні незаконним розпорядження міського голови №24-р від 06 лютого 2017 р. «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та № 47-р від 01 березня 2017 р. «Про призначення виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2», а також визнанні незаконним рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23 лютого 2017 р. про надання рекомендації для призначення на посаду ОСОБА_2 колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Пунктом 7.1 статуту КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженим рішенням Южноукраїнської міської ради № 428 від 01 грудня 2016 р. визначено, що керівництво діяльністю закладу здійснює головний лікар, який призначається на посаду на конкурсній основі.

На виконання цього пункту статуту 06 лютого 2017 р. розпорядженням Южноукраїнського міського голови № 24-р затверджено Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та склад конкурсної комісії, а також оголошено конкурс на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня».

Твердження позивача про те, що були відсутні підстави для оголошення конкурсу через те, що державна реєстрація КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» відбулася лише 01 березня 2017 р., не заслуговують на увагу, оскільки КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» не новий заклад, він є правонаступником ДЗ «СМСЧ-2 МОЗ України», який було реорганізовано шляхом перетворення у КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», а оголошення конкурсу було здійснено у процесі реорганізації установи.

Не можна погодитись з доводами ОСОБА_3 про те, що в процесі реорганізації установи їй мали без оголошення конкурсу запропонувати посаду головного лікаря, тому що це суперечить вказаним вище положенням статуту КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» щодо порядку зайняття цієї посади.

Також безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на невідповідність переможця конкурсу на посаду головного лікаря вимогам, які висувалися до кандидатів, оскільки позивачем не надано доказів таких фактів, а крім того, не підтверджено, що це призвело до порушення її прав.

За такого суд першої інстанції вірно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині оспорювання оголошення і затвердження результатів конкурсу на посаду головного лікаря, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в зазначеній частині.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4. № 46-р від 28 лютого 2017 р., поновлення ОСОБА_3 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, необхідно відповідно й змінити розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції, а саме - з відповідачів не підлягає стягненню судовий збір за вирішення даних позовних вимог.

Також необхідно провести розподіл судових витрат - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що колегія суддів погодилась з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для поновлення позивача на роботі та відшкодування моральної шкоди, на користь відповідача слід повернути сплачені ним судові витрати при поданні апеляційної скарги, стягнувши з позивача 704 грн. (за перегляд рішення в частині відшкодування моральної шкоди) та 704 грн. (за перегляд рішення в частині поновлення на роботі) підлягають поверненню за рахунок держави, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за такими вимогами.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року в частині визнання протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4 № 46-р від 28 лютого 2017 року «Про припинення дії контракту з начальником Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_3 та звільнення її з посади», поновлення ОСОБА_3 на посаді головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4, Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - виконуючий обов'язки головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2, Міністерство охорони здоров'я України, Комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня», про визнання протиправним розпорядження Южноукраїнського міського голови ОСОБА_4 № 46-р від 28 лютого 2017 р. «Про припинення дії контракту з начальником Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_3 та звільнення її з посади», поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними розпоряджень Южноукраїнського міського голови №24-р від 06 лютого 2017 року «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного лікаря Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та № 47-р від 01 березня 2017 року «Про призначення виконуючим обов'язки головного лікаря Комунального закладу Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2», а також рішення конкурсної комісії виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23 лютого 2017 року про надання рекомендації для призначення на посаду ОСОБА_2 залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області 704 (сімсот чотири) грн. судового збору.

Компенсувати виконавчому комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області 704 (сімсот чотири) грн. судового збору за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 17 січня 2018 року