Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 666/6274/15-ц

провадження № 61-1344 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року у складі судді Дорошинської В. Е. та рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 15 травня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого останній зобов'язався придбати у свою власність та передати позивачу в користування автомобіль «Sang Yong Rexton» W2.0OD AT STD, вартістю на момент підписання цього договору 718 900 грн, а позивач зобов'язався сплатити 50 % його вартості та періодично сплачувати лізингові платежі. На виконання умов договору того самого дня позивач сплатив платіж у сумі 71 900 грн, однак відповідач відмовився передати йому предмет лізингу, посилаючись на умови договору про те, що передача має відбутися протягом 120 днів із часу оплати адміністративного платежу, 50 % вартості премета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачені ним кошти є адміністративним платежем за оформлення договору.

Оскільки наведені умови договору не були йому роз'яснені відповідачем внаслідок застосування нечесної підприємницької діяльності, а також за своїм змістом ці умови є такими, що порушують його права як споживача послуг, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути з відповідача сплачені ним кошти в сумі 71 900 грн, а також понесені ним витрати у сумі 500 грн банківської комісії на їх перерахування та судові витрати.

Під час розгляду справи представник позивача просив залишити без розгляду позовні вимоги про визнання договору недійсним. Позовні вимоги про стягнення грошових сум підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що їх сплачено на виконання договору, який укладено з порушенням вимог законодавства, що регулює цей вид правовідносин.

У запереченнях проти позову представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведенісь, необгрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що укладений між сторонами договір відповідає установленим законом вимогам, необхідним для чинності правочину. Крім того, посилається на свободу договору та свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року позовні вимоги у частині визнання договору недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 71 900 грн, 500 грн банківської комісії, а всього - 72 400 грн та судовий збір на користь держави в сумі 1 218 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що оскільки договір фінансового лізингу через його невідповідність вимогам законодавства не є укладеним, умови договору порушують принцип справедливості, оскільки у договорі встановлено значно менший обсяг відповідальності відповідача, що вказує на дисбаланс прав і обов'язків сторін, а тому сплачені позивачем кошти в сумі 71 900 грн підлягають стягненню на підставі статті 1212 ЦК України. Крім того, на підставі статті 1166 ЦК України підлягає стягненню комісія в сумі 500 грн, сплачена позивачем за банківські послуги за проведену банківську операцію.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року скасовано в частині стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» комісії банку в сумі 500 грн і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року залишено без змін із виключенням із його мотивувальної частини посилання на статтю 1212 ЦК України як підставу для задоволення позовних вимог та ухвалено вважати, що сплачені позивачем кошти в сумі 71 900 грн стягнуто із відповідача з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтями 215, 220, частиною другою статті 799 ЦК України. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за встановлених обставин про те, що відповідач не мав необхідного обсягу повноважень для здійснення фінансової діяльності, а тому укладений ним договір суперечить вимогам законодавства, відсутні підстави для застосування статті 1212 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі правочину. Крім того, установивши, що відповідач не має ліцензії для надання фінансових послуг, а при укладенні договору сторонами не дотримано обов'язкової нотаріальної форми для такого виду договору, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Керуючись частинами першою, п'ятою статті 216 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених позивачем за нікчемним договором. Також апеляційний суд дійшов висновку про відсутнісь правових підстав для відшкодування позивачу комісії в сумі 500 грн за статтею 1166 ЦК України, оскільки ці грошові кошти сплачено на підставі договору як оплата за надану банком послугу з перерахунку коштів, сплачених платником ОСОБА_3 на рахунок отримувача платежу - ТОВ «Євролізинг Україна», а тому не може бути відшкодована позивачу за правилами статті 1166 ЦК України за рахунок ТОВ « Євролізинг Україна».

У червні 2016 року ТОВ «Євролізинг Україна» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані рішення судів, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд не визначився належним чином із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до них застосуванню, чим порушив також норми процесуального права, зокрема, щодо законності судового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 1 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких заявник просить залишити без задоволення касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним та обгрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що 15 травня 2015 року між позивачем і відповідачем укладено договір фінансового лізингу із додатками.

За змістом договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність позивачеві автомобіль «Sang Yong Rexton» W2.0D AT STDвартістю на момент підписання цього договору 718 900 грн та передати його на умовах фінансового лізингу в користування позивачу, який у свою чергу зобов'язався сплачувати періодичні лізингові платежі впродовж 12 місяців згідно з графіком у національній валюті (гривні) у розмірі, еквівалентному 1 109,41 євро, щомісяця, згідно з умовами пункту 8.5 договору.

Відповідно до пунктів 4.1 та 9.1 договору автомобіль передається в користування позивача не пізніше 120 робочих днів із моменту сплати ним на рахунок товариства: авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення цього договору в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісії за передачу транспортного засобу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.

Складові лізингового платежу встановлені у пунктах 10.1 та 10.2 договору у додатках. Так, кожний лізинговий платіж включає 23 % річних від залишку обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізінг майно), частину суми, яка відшкодовує частину вартості премета лізингу, та 7 % комісії за супроводження договору.

Згідно з пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем не заперечувався факт відсутності у товариства ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, внаслідок чого суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не мав необхідного обсягу повноважень для здійснення наведеної фінансової діяльності, а тому укладений договір суперечить вимогам законодавства.

Разом із цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність виключенням із мотивувальної частини рішення місцевого суду посилання на статтю 1212 ЦК України як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки сплата позивачем коштів за договором відповідачеві, який не мав необхідних ліцензійних повноважень для надання фінансових послуг, виключає можливість стягнення сплаченої суми на підставі статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав, що сплачені позивачем кошти в сумі 71 900 грн підлягають стягненню з відповідача з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтями 215, 220, частиною другою статті 799 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд правильно виходив із наступного.

Підставою недійсності правочину згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою є такий договір змішаним договором, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, що відповідає частині другій статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Виходячи з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обгрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що договір фінансового лізингу від 15 травня 2015 року укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимогає чинне законодавство, а тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін, і як наслідок на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором. При цьому апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, тому правильно виключив із мотивувальної частини рішення місцевого суду посилання на цю норму матеріального права як підставу для задоволення наведених позовних вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення (місцевого суду в нескасованій частині та апеляційного суду) містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом належним чином не досліджені норми законодавства, якими регулюється такий вид правовідносин, як надання послуг лізингу, у зв'язку з чим заявник вважає, що судом не виконані основні вимоги законодавства щодо законності судового рішення, не були належним чином досліджені виниклі правовідносини між сторонами та застосовані спеціальні норми закону, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке є достатньо повним та обгрунтованим, ухваленим на підставі всебічно досліджених обставин справи та відповідних їм правовідносин, із характером яких та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, апеляційний суд визначився правильно.

Посилання заявника у касаційній скарзі на лист Нацкомфінпослуг від 22 березня 2016 року № 2169/16-8, а також те, що такий вид послуги як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є відмінним від послуг фінансового лізингу, є безпідставним та не спростовує висновків суду по суті вирішеного спору.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору є помилковими та спростовуються установленими чинними законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів в оскаржуваній (нескасованій) частині та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 лютого 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик