Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 700/413/17

провадження № 61-13085св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Васильківської міської ради Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року у складі суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 липня 2009 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що зроблено актовий запис № 184. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері - ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу дитина - ОСОБА_5 проживає та зареєстрована разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 та повністю перебуває на її утриманні.

ОСОБА_2 має дозвіл на проживання в Словацькій Республіці включно до 31 березня 2019 року і на підставі трудового договору від 01 квітня 2017 року працює в компанії товариство з обмеженою відповідальністю «SanaClis», за місцезнаходженням цієї компанії: АДРЕСА_2, за цією адресою і проживає у трикімнатній квартирі, для користування надано транспортний засіб.

У зв'язку з тим, що на позивач проживає і працює за вказаною адресою, вона бажає, щоб малолітня дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала з нею, оскільки мати має намір забезпечити повноцінний розвиток своєї дитини, підвищити рівень світогляду дитини, покращити стан здоров'я своєї дитини, яка постійно хворіє.

Оскільки відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до Словацької Республіки за місцем її проживання та за місцем роботи, просила суд надати ОСОБА_2 дозвіл на виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон, а саме в Словацьку Республіку для проживання разом з матір'ю, включно до 31 березня 2019 року без дозволу (згоди) батька ОСОБА_3

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Надано ОСОБА_2 тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Словацької Республіки разом з матір'ю ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 з часу набрання рішенням законної сили, з обов'язковим поверненням дитини до України, для проживання в ній з матір'ю ОСОБА_2, включно до 31 березня 2019 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України для тимчасового проживання. Тому суд зробив висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині. В частині позовних вимог про дозвіл на постійне проживання дитини з матір'ю в Словацькій Республіці судом відмовлено, оскільки це обмежує право батька на участь у вихованні дитини.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини разом з матір'ю на тимчасове місце проживання до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька на такий значний період часу суперечить змісту положень статей 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, батько буде фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу у якій просила скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Вказувала, що батько не цікавиться дитиною, має заборгованість по аліментах, апеляційний суд не врахував інтереси дитини.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2018 року служба у справах дітей та сім'ї Васильківської міської ради Київської області подала відзив на касаційну скаргу у якому просила касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що захищає інтереси дитини.

У травні 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а провадження у справі закрити.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 700/413/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 712/10623/17-ц.

У липні 2018 року ОСОБА_2 надана письмові пояснення, в яких вказує, що ОСОБА_5 зарахована до початкової школи в м. Братислава.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 700/413/17.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 24 липня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського МУЮ Київської області, про що зроблено актовий запис за №184.

Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері ОСОБА_2

Суди встановили, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано 22 липня 2000 року за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5, є учнем Щасливського НВК ліцею - загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів с. Щасливого , Бориспільського району.

На підставі наказу № 14-10К директора представництва «Сана Кліс с.р.о.» від 11 травня 2010 року ОСОБА_2, провізора, допущено до роботи на умовах повного робочого дня з 11 травня 2010 року.

ОСОБА_2 має тимчасовий дозвіл на проживання включно до 31 березня 2019 року у Словацькій Республіці.

Листом від 22 травня 2017 року, ТОВ «SanaClis» підтвердив, що ОСОБА_2 працює в цій компанії з місцезнаходженням АДРЕСА_2 на основі трудового договору, підписаного 01 квітня 2017 року і її річний прибуток є вищим ніж двадцятикратний розмір мінімальної заробітної плати на території Словацької Республіки. Місце виконання роботи знаходиться по АДРЕСА_2. Також, їй надано житло в трьох кімнатній квартирі та для користування автомашина.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини разом з матір'ю на тимчасове місце проживання до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька на такий значний період часу суперечить змісту положень статей 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, батько буде фактично позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Крім того виїзд дитини за межі України позбавить можливості на розвиток та отримання освіти, що передбачено статтею 150 СК України, оскільки доказів того ОСОБА_5 зарахована до навчального закладу в Словацькій Республіці позивач не надала. Також ні сама позивач, ні її донька не володіють місцевою мовою, що також буде обмежувати дитину у необхідному спілкуванні та отриманні освіти.

Проте із цим висновком апеляційного суду погодитися неможливо з таких підстав.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З урахуванням встановлених обставин, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; заслухавши думку дитини, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Словацької Республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року скасувати.

Залишити в силі рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2017 року.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило