АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Панченка М.М.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, слідче управління Головного управління Національної поліції у м. Києві про припинення права власності, визнання права власності на майно і зняття з нього арешту,

встановила:

у січні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив припинити право власності відповідача на машиномісце для паркування транспорту, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1; витребувати машиномісце у відповідача шляхом визнання за ним права власності на вказане машиномісце; зняти арешт з машиномісця; різницю між сумою боргу та вартістю машиномісця залишити у борговому зобов'язанні відповідача та стягнути судові витрати

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 січня 2015р. набрало законної сили рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 листопада 2011 року у справі №761/21280/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу у розмірі 565 796грн. 30коп. За даним рішенням суду 3 квітня 2015р. був виданий виконавчий лист, а 7 квітня 2015р. відкрито виконавче провадження.

Позивач посилався на те, що 21 липня 2015р. державним виконавцем Гречуком О.Я. при примусовому виконанні виконавчого листа за відсутності у відповідача наявних коштів і цінностей було проведено опис та арешт машиномісця АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності. 7 серпня 2015р. державним виконавцем Гречуком О.Я. була винесена постанова про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності, для визначення вартості машиномісця. 7 жовтня 2015р. оцінювачем ТОВ «Міжрегіональна експертна група» визначена ринкова вартість машиномісця станом на 6 жовтня 2015р. у розмірі 401 250грн.

Справа № 761/2538/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1067/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач стверджував, що машиномісце, на яке було звернуто стягнення, не передано на примусову реалізацію відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» протягом шести місяців, коли був чинний звіт про оцінку майна. На його звернення 3 червня 2016р. начальник ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ХорішкоО.О. повідомив, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відносно боржника ОСОБА_2 встановлено обтяження на підставі ухвали Шевченківського

- 2 -

районного суду міста Києва від 27 грудня 2012р. за заявою слідчого управління ГУ МВС України у м. Києві ЖигунаО.О.

Позивач зазначав, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року визнано неправомірною бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві при виконанні виконавчого листа від 3 квітня 2015р. та зобов'язано повторно визначити вартість майна боржника. На час звернення з позовом, ні рішення, ні ухвала Шевченківського районного суду міста Києва не виконані.

Позивач вважає за можливе визнати за ним право власності на машиномісце відповідача та припинити право власності відповідача на це майно на підставі ст. 346 ЦК України, так як його вартість значно менша суми боргу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки вважає, що суд помилково визначив, що спірні відносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», натомість він звертався за захистом своїх порушених прав у порядку ч.1 ст. 346 ЦК України.

Також позивач зазначає, що судом не були досліджені підстави накладення слідчим арешту на машиномісце та не розглянуті позовні вимоги про зняття з нього арешту, за які ним був сплачений судовий збір.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 3 квітня 2015р. на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2014р. був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 562 538грн. 30коп.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречуха О.Я. від 7 квітня 2015р. відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

Згідно акту опису й арешту майна від 21 липня 2015р. головним державним виконавцем Гречухом О.Я. описано майно ОСОБА_2 - машиномісце АДРЕСА_1

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2015р. на зазначене машиномісце накладено обтяження 29 серпня 2013р. Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, а також 25 січня 2014р. на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Постановою головного державного виконавця Гречуха О.Я. від 7 серпня 2015р. призначено ТОВ «Міжрегіональна експертна група» в особі Яркового С.В. для надання письмового висновку про оцінку вищезазначеного майна.

Згідно звіту, складеного 6 жовтня 2015р., вартість машиномісця для паркування транспорту по АДРЕСА_1, становить 401 250грн.

Судом встановлено, що реалізація вказаного майна у рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 державним виконавцем здійснена не була, виконавче провадження не закінчено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

- 3 -

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Підстави припинення права власності наведені у частині 1 статті 346 ЦК України. Зокрема, п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, на який посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Однак, позивач не звертався до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на майно ОСОБА_2 у погашення її заборгованості перед ним, а законом не передбачено переходу права власності від боржника до кредитора в результаті звернення стягнення на нерухоме майно, а визначено спеціальний порядок щодо відчуження майна для задоволенням вимог кредитора.

Враховуючи рішення суду про стягнення з відповідача боргу на користь позивача та наявність відкритого виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду, звернення стягнення на майно ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу перед позивачем можливе тільки на підставі Закону України «Про виконавче провадження», норми якого передбачають реалізацію арештованого майна шляхом електронних торгів.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було прийнято рішення про звернення стягнення на майно відповідача для погашення її боргу перед позивачем, не були призначені та проведені електронні торги, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 346 ЦК України.

Та обставина, що рішення суду тривалий час не виконується державною виконавчою службою, а арештоване майно не передається на реалізацію, не може бути підставою для припинення права власності відповідача на майно на підставі рішення суду у порядку п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, так як це не передбачено нормами матеріального права.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 5 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до норм цивільного права право власності виникає за рішенням суду у випадках, передбачених ст.ст. 331 та 376 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначив норму матеріального права, на підставі якої просив визнати за ним право власності, зазначивши, що просить витребувати машиномісце у відповідача, шляхом визнання за ним права власності. Однак, нормами матеріального права не передбачені такі підстави для набуття права власності.

Частиною 6 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час звернення позивача з даним позовом, передбачено, що у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

Отже, набуття позивачем права власності на майно, яке належить відповідачу, у рахунок погашення зобов'язання за рішенням суду, можливе у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не були досліджені підстави накладення арешту на спірне машиномісце та не розглянуті його позовні вимоги про зняття арешту з цього майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у рішенні суду зазначено, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як вони є похідними від позовних вимог про припинення права власності відповідача на спірне майно, які задоволенню не підлягають.

При цьому, позивачем у позовній заяві не наведені обставини, з яких він вважає

- 4 -

неправомірним накладення арешту на спірне майно.

Посилання позивача на положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає безпідставним, так як спірне майно не належить і ніколи не належало позивачу

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази у підтвердження твердження позивача про накладання арешту на спірне машиномісце на підставі звернення слідчого, а інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно таких відомостей станом на 10 червня 2015р. не містить.

Разом з цим, з вказаної довідки вбачається, що на спірне майно накладено арешт на підставі постанов Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 15 серпня 2013р., 27 березня 2014р., 16 липня 2014р., Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 21 листопада 2013р., та Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 29 серпня 2014р.

Позивачем до участі у даній справі не притягнені особи, в інтересах яких були накладені вищезазначені арешти на майно відповідача, хоча даним позовом зачіпаються їх права та інтереси.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення даного спору, тому підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: