Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Назарова М.В.
Провадження № 22ц/782/893/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Данько Л.С.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

02 грудня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 22 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 390000 грн. На підтвердження укладання договору позики та його умов ОСОБА_4 власноруч написав боргову розписку про отримання від позивача ОСОБА_5 вищезазначеної суми, яку відповідач зобов'язався повернути до 01.02.2014 року. Оскільки в зазначений строк відповідач ОСОБА_4 борг не повернув, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики 390000 грн., інфляційні втрати 371670,00 грн. та 3% річних 32856,16 грн. станом на листопад 2016 року, а загалом 794526,16 грн.

Під час розгляду справи 22 червня 2017 року позивач зменшив свої позовні вимоги з урахуванням того, що відповідач станом на 18.02.2017 року частково погасив заборгованість, сплативши ОСОБА_5 грошові кошти на загальну суму 390000 грн.

Тому з посиланням на вимоги ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов'язаннями, вважав залишком заборгованості за договором позики від 22.11.2013 року суму 404526,16 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 листопада 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики на підставі розписки від 22.11.2013 року з урахуванням інфляційних втрат і 3% річних у сумі 404526,16 грн. та судові витрати у розмірі 6890 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не в повній мірі з'ясував обставини, що мають значення для справи, не було доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосоване норми матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводами апеляційної скарги є те, що відповідач взагалі не отримував кошти від позивача, що мають підтвердити свідки, а боргова розписка написана відповідачем задля отримання кондитерських виробів з відстрочкою платежу. З початком військових дій провести правочин щодо купівлі кондитерських виробів не вдалося в повному обсязі, але на прохання відповідача позивач відмовлявся повернути вказану розписку. 18.02.2017 року під час зустрічі в м. Полтава ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 170000 грн., що було умовою повернення йому позивачем боргової розписки. Проте позивач обманув відповідача та видав розписку лише на 170000 грн. в рахунок попередньої розписки, і що відповідач винен ще йому 180000 грн.

Судом не взято до уваги, що за заявою відповідача стосовно шахрайських дій ОСОБА_5 відкрито кримінальне провадження, не допитано свідків.

Оскільки договір позики є неукладеним внаслідок безгрошовості, у позивача відсутні підстави для стягнення коштів, індексу інфляції та 3% річних. Також судом невірно застосовано норми ст.ст. 625, 1048 ЦК України та неправильно розрахований судовий збір, який належить до стягнення у разі задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача - не визнав її.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції закону 2004 року, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПУ України (в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією.

Відповідно до ч. ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Ухвалюючи рішення про повне задоволення зменшених позовних вимог позивача ОСОБА_5, суд виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти останньому до 01.02.2014 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти позивачу повернуті не були, у нього були підстави для звернення з даним позовом та право вимагати повернення боргу, а також відповідач винен нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ст. 625 ЦК України, у вигляді встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і три відсотки річних від простроченої суми. Крім того, з урахуванням вимог ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням стягненню підлягає саме заборгованість за договором позики на підстави розписки від 22.11.2013 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у сумі 404526,16 грн.

Розглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зауважує наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач 22 листопада 2013 року власноруч написав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_4, що мешкаю за адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_1, виданий 10.12.1997 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України у Луганській обл. в присутності ОСОБА_6, що мешкає за адресою АДРЕСА_3 НОМЕР_2 виданий Пролетарським РВД УМВС України Донецької обл. 12.07.2000 р. взяв у борг грошову суму у розмірі 390000 грн. у ОСОБА_5, що мешкає за адресою АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 07.04.1998 р. Радянським РУ УМВС м. Макіївка Донецької обл., яку зобов'язуюся повернути до 01.02.2014 р. Розписка написана мною власноруч при повному умі та здоровій пам'яті» (російською) (а.с. 7).

Видання вказаної розписки відповідачем позивачу сторонами визнається, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Системний аналіз ст.ст. 1046, 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Довід апеляційної скарги про безгрошовість оспорюваного договору і про можливість підтвердження цього за допомогою показань свідків, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладеним у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Належних доказів безгрошовості договору відповідачем не надано.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З тексту заяви ОСОБА_5 про зменшення позовних вимог вбачається, що станом на 18 лютого 2017 року відповідач частково погасив заборгованість, сплативши позивачу грошові кошти на загальну суму 390000 грн. (а.с. 40).

Оскільки сторони в договорі позики відповідно до вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України встановили всі істотні умови договору, при цьому не визначили будь-які відсотки за користування грошима, то вказану суму 390000 грн., передану відповідачем позивачу, слід вважати поверненням саме позики.

Суд при винесенні рішення дійшов неправильного висновку щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням, і у даному випадку помилково послався на положення ст. 534 ЦК України та дійшов хибного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням інфляційних витрат і 3% річних.

Відповідно до листа Верховного суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві" при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст. 534 ЦК) судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов'язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

Тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосоване норми матеріального права, є слушними, оскільки правило, яке встановлено в ст. 534 ЦК України, є диспозитивним, і може бути змінено за згодою сторін, а сторони фактично погодились на погашення в першу чергу основної суми заборгованості, тому встановлена цією статтею Цивільного кодексу України черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням є такою, що не підлягає застосуванню.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати за період з лютого 2014 року до листопада 2016 року (в межах заявлених позовних вимог), а саме: 390000,00 (сума заборгованості)х195,3% (середній індекс інфляції %): 100=761670,00 грн. - 390000,00 грн.= 371670,00 грн., а також 3% річних за той самий період: 390000,00 грн. (сума боргу) х 3% х 1025 днів : 365 : 100 = 32856,16 грн.

Наведена невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосоване норм матеріального правау відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов'язані ці витрати з розглядом справи (п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позовні вимоги були зменшені до 404526,16 грн., а тому розмір судового збору за цю вимогу складає 4045,25 грн. (1% ціни позову за подання позовної заяви майнового характеру, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати). Хоча апеляційна скарга і задоволена частково, але до стягнення колегією суддів визначена сума у заявленому позивачем розмірі, яка складається з інших складових, то до стягнення з відповідача на користь позивача належить повернення судових витрат саме у цьому розмірі - 4045,25 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 інфляційні втрати у розмірі 371670,00 грн., 3% річних у розмірі 32856,16 грн. за прострочення грошового зобов'язання за договором позики від 22 листопада 2013 року.

В частині стягнення суми боргу в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 4045,26 грн.

Постанову набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 27 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: