АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6590/17 Номер провадження 22-ц/786/185/18Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Радько О.В.

за участю: представників позивача - адв. Сеннікова А.Б., адв. Стаханова М.В.

представника відповідача - Паскевич Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, інша 1/4 частка даної квартири зареєстрована за ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Вказувала, що з травня 2007 року добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном.

З урахуванням наведеного прохала визнати за нею, ОСОБА_5, право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_6, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовлено.

З цим рішенням не погодилась ОСОБА_5, яка в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом було грубо порушено процесуальний закон, оскільки в оскаржуваному рішенні суд посилався на докази, які були витребувані судом за його запитом з державного архіву та отримані і долучені до матеріалів даної справи лише через п»ять днів після ухвалення рішення від 16.11.2017 року, тобто, на думку апелянта, рішення місцевого суду ґрунтується на припущеннях, та відомостях, здобутих та оцінених з порушенням процесуального порядку.

Зазначає, що вона є власником 3/4 часток спірної квартири та інша 1/4 частина зазначеної квартири зареєстрована за померлою ОСОБА_6 В окреме користування колишньому власнику належна їй частка не виділялась, тобто вся квартира є цілісним майновим комплексом, яким добросовісно, більше 10 років користується позивач, в тому числі і спірною часткою.

Вказувала, що посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови в позові, на те, що власником спірної 1/4 частини квартири є ОСОБА_7, який не отримав свідоцтво про право власності, є безпідставним, оскільки така обставина може стати лише підставою для заміни відповідача (залучення співвідповідача). Окрім того, зауважує, що місцевим судом безпідставно не залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_7

У судовому засіданні представники позивача доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та установлено місцевим судом, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 10.04.1994 року, виданого Відділом приватизації житла, квартира за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с.7).

Відповідно до актового запису №2400 в Книзі реєстрації актів про смерть ЗАГСу м. Полтави, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 29.07.1994 року, а.с.8).

16.05.2007 року ОСОБА_8 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдаровувана) уклали договір дарування, серія ВЕО №444692, згідно п.1 якого дарувальник передав у власність безоплатно, а обдаровувана прийняла належну ОСОБА_8 на праві приватної власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1) (а.с.9).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів №3985769 від 16.05.2007 року, даний договір дарування від 16.05.2007 року зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №4177 (а.с.10).

18.05.2007 року ОСОБА_5 було отримано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14606242, а саме на 3/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.110.

Відповідно до актового запису №1402 в Книзі реєстрації смертей Центрального відділу РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 04.09.2010 року, а.с.12).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 06.07.2017 року №91326903, право власності на 3/4 частини спірної квартири зареєстровано за ОСОБА_5, а право власності на 1/4 її частини зареєстровано за померлою ОСОБА_6 (а.с.15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, користуючись 1/4 часткою у спірній квартирі, знала, що користується чужим майном, а тому до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст.344 ЦК України та у ОСОБА_5 не виникло право власності на спірне нерухоме майно.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 1 статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 , відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна .

Відповідно до ч.ч.1,5-6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході підготовки розгляду справи, на запит від 08.12.2017року №552/6590/17/20315/2017 до апеляційного суду надійшла цивільна справа №2-2263/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку спільного майна, визнання права власності (а.с.142).

З матеріалів даної справи, зокрема, змісту позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_5 були відомі обставини, що власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_6, яка померла 27.06.1994 року, спадкоємцем після померлої є ОСОБА_7, який проживає в м. Москва, Російська Федерація. Також позивачу було відомо, що ОСОБА_7 у передбачений законом шестимісячний строк подав заяву до нотаріальної контори за місцем останнього проживання спадкодавця про прийняття спадщини, однак далі жодних дій по офоромленню своїх права не здійснює, до м. Полтави не приїжджає (а.с.4-5, справа №2-2263/11).

Окрім того, матеріали справи містять копія заяви ОСОБА_7 про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_6, поданої до Другої Полтавської державної нотаріальної контори (а.с.122, справа №2-2263/11).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що ОСОБА_5 було відомо, що, пропри факт того, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно …. від 06.07.2017 року №91326903, право власності на 1/4 частку досі зареєстровано за померлою ОСОБА_6, проте фактично спадщину прийняв ОСОБА_7 (син померлої), шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори.

Таким чином, позивач користуючись належним іншій особі майном (часткою в праві власності на квартиру), знала, що користується чужим майном і чиїм саме. Відтак, у даних правовідносинах відсутній обов'язковий елемент для визнання права власності на майно за особою за набувальною давністю, а саме, те, щоволодіння ОСОБА_5 1/2 часткою спірної квартири не було добросовісним, тобто остання, при заволодінні чужим майном, знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на нього.

Відповідно до вищевикладеного, місцевим судом було правомірно зазначено, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст.344 ЦК України, на підставі чого відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд посилався на докази, які були витребувані судом за його запитом з державного архіву та отримані і долучені до матеріалів даної справи лише через 5 днів після ухвалення рішення від 16.11.2017 року, є безпідставними, оскільки з оскаржуваного рішення та журналу судового засідання від 16.11.2017 року вбачається, що судом першої інстанції досліджувались матеріали цивільної справи №2-2263/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку спільного майна, визнання права власності, за результатом вивчення якої і було зроблено висновок про обізнаність позивача про факт прийняття спадщини (1/2 частки спірної квартири) ОСОБА_7 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори.

Факт добросовісного користування ОСОБА_5 більше 10 років 1/2 часткою спірної квартири не надає позивачу правових підстав для набуття права власності на неї, за відсутності на те норми закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом безпідставно не було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_7, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки даним рішенням не вирішено питання та не порушено жодних прав вказаної особи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 січня 2018 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун