Справа № 307/51/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/51/17 за позовом ОСОБА_1 до Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 4 вересня 2017 року, головуючий суддя Розман М.М., -

встановив:

05.01.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Нересницької сільської ради Тячівського району, у подальшому судом до участі в справі були залучені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в якості співвідповідачів, і ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів. Позов мотивувався наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся позивача ОСОБА_5, після її смерті залишився житловий будинок АДРЕСА_1. До смерті бабусі позивач доглядав її, після смерті будинок став пустувати, однак, позивач підтримував його в придатному стані, обробляв землю, а у 2009 році із сім'єю вселився до нього і залишився там проживати. На даний час позивач не проживає постійно в будинку, але продовжує доглядати за ним, утримує в ньому свої речі тощо.

Будинок був збудований у 1980 році, від часу смерті ОСОБА_5 ніхто претензій щодо будинку не пред'являв, до нотаріальної контори не звертався, спадщину не прийняв. Мати позивача ОСОБА_6 померла у 1998 році, батько ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_5. У погосподарській книзі власником будинку досі значиться ОСОБА_5, це вказує на введення будинку в експлуатацію. За таких умов, позивач фактично вступив у володіння цим майном і на даний час згідно із законом є його власником як добросовісний набувач.

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 04.09.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить рішення скасувати, позов - задовольнити. На обґрунтування скарги наводить загалом ті ж доводи, якими мотивувався позов, вважає, що суд необґрунтовано взяв до уваги доводи третьої особи ОСОБА_4, не врахував статусу цієї особи, а тому помилково відмовив у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Поковби В.Ю., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в с. Нересниця Тячівського району Закарпатської області, є сином ОСОБА_6 і ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, матір'ю якого, в свою чергу, була ОСОБА_5 (а.с. 11). Як випливає з наявних у справі документів, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_5, усі троє померли в с. Нересниця Тячівського району (а.с. 8-10).

Згідно із довідками Нересницької сільської ради від 29.09.2016 № 381, від 20.09.2016 №№ 358 і 359, від 29.12.2016 № 483, іншими матеріалами справи, власником дворогосподарства по АДРЕСА_1 була ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, до дня смерті проживала за вказаною адресою одна, роком побудови будинку є 1980, а ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав після смерті бабусі в цьому будинку з 2009 по 2011 роки (а.с. 37-42). Позивач ОСОБА_1 з 1992 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 4). Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна від 15.12.2016 № 75951076 не містить даних про реєстрацію права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяжень щодо будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Листом Тячівської державної нотаріальної контори від 20.12.2016 № 1022 підтверджується, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 спадкова справа не відкрита (а.с. 36). Водночас Тячівською держнотконторою зі Спадкового реєстру була 20.12.2016 видана довідка № 46236114 щодо спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, про відсутність інформації щодо цього спадкодавця у Спадковому реєстрі (а.с. 35), ця довідка була видана у зв'язку підготовкою до видачі свідоцтва про право на спадщину і була подана суду позивачем ОСОБА_1

Заяву про залучення до участі в справі в якості співвідповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 умотивував тим, що останні за певних обставин можуть претендувати на частку у спадковому майні (а.с. 51). ОСОБА_4, яка 15.01.2013 уклала шлюб із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 72), особисто подала суду заяву про залучення її до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів (а.с. 59). ОСОБА_4 надала суду заяву від 15.04.2013 у спадковій справі № 228/2013, заведеній Тячівською держнотконторою після смерті ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкав у будинку АДРЕСА_3, про прийняття спадщини за заповітом від 30.01.2013 (а.с. 73, 74)

Під час розгляду справи судом першої інстанції третя особа ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позову, посилалася на те, що з 1998 року до офіційного укладення шлюбу проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом доглядали його матір ОСОБА_5, після смерті якої продовжували користуватися дворогосподарством, що їй належало, обробляли землю тощо. Пояснювала також, що у 2009 сім'я позивача ОСОБА_1 поселилася в зазначеному будинку у 2009 році, упродовж 2010 року проживала в ньому, але у 2011 році поїхала до Чехії і більше не поверталася. Повідомила, що за таких обставин, прийнявши спадщину за своїм чоловіком, теж претендує на зазначене майно як на спадщину.

За приписами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 380, 381, Глава 29 ЦК України, право власності на нерухоме майно, в т.ч., на житловий будинок, садибу, набувається в порядку, визначеному законом, і лише як таке підлягає захисту, рівно як захисту підлягає лише законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття майна у власність, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

За змістом правового інституту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, таке можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Відповідні обставини мають місце, зокрема, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а володіння є відкритим і безперервним протягом всього строку набувальної давності.

З огляду на встановлені в справі обставини та дійсні правові позиції учасників процесу, позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відомо, що підстави для набуття права власності на майно (в т.ч., майнові права), право на яке мала ОСОБА_5, після її смерті були в порядку спадкування передусім у його батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 Ставлячи питання про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач водночас діє за правилами, які застосовуються при вирішенні спорів про визнання прав на майно в порядку спадкування, що вказує на усвідомлення необхідності вирішення саме такого спору щодо майна. Позиція в справі третьої особи ОСОБА_4, яка посилається на право спадкування і претендує на те саме майно, що й позивач, прямо вказує на наявність такого спору.

Поза тим, позивач не довів у належний процесуальний спосіб і факту відкритості та безперервності володіння майном протягом всього строку набувальної давності. Певним чином підтверджується період володіння позивачем майном лише у 2009-2011 роках (хоча й без зазначення точних часових меж), про інший час, який охоплюється необхідним періодом володіння майном, доказів немає. Власне, і сам позивач у своїй заяві, поданій до суду у 2017 році, не зазначив точного періоду володіння майном, початку його перебігу, що з огляду на вимоги закону та зміст позовної заяви має істотне значення, та визнав, що протягом усього необхідного для визнання права періоду не проживає в будинку, тож не володіє ним безперервно.

Таким чином, у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Позивач не виконав свого обов'язку щодо належного доказування позову, який по суті ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи). Твердження позивача про те, що він згідно із законом є власником будинку як добросовісний набувач наразі безпідставне. Визнання позову відповідачами не ґрунтується на законі і правильно не було взяте до уваги судом першої інстанції (ст. 174 ч. 4 ЦПК України в редакції на час вирішення справи).

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Поряд із цим, заінтересовані особи за наявності для того підстав не позбавлені права вирішити спір щодо прав на нерухоме майно за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди - судовим порядком відповідно до закону.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тячівського районного суду від 4 вересня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 30 січня 2018 року.

Судді