Справа № 362/27/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/514/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 23.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2018 року м. Київ

справа № 362/27/17

провадження № 22ц/780/514/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Дрозд Р.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

представник позивача - ОСОБА_5

відповідачка - ОСОБА_6

представник відповідачки - адвокат Шумейко Петро Петрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року у складі судді Корнієнка С.В., повний текст складений 07.12.2017 року,

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що 24.07.2009 року між ними було зареєстровано шлюб, який 10 червня 2013 року заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області було розірвано. Про дане рішення він дізнався лише наприкінці 2016 року, тому вважав строки для подачі до суду даного позову не пропущеними, Далі позивач зазначив, що в період шлюбу 16.11.2010 році за їх спільні кошти на підставі довідки-рахунку серії КІМ №385285 було набуто спірне майно: автомобіль марки «Volkswagen Polo», тому просить суд поділити вказаний автомобіль шляхом отримання грошової компенсації у сумі, яка дорівнює половині ринкової вартості автомобіля. В подальшому позов уточнював, остаточно просив поділити спільне майно подружжя, а саме витребувати з незаконного володіння та стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти набуті ОСОБА_6 внаслідок реалізації спільно нажитого автомобіля в сумі 135 419, 60 грн., в тому числі 52 235 грн., що становить половину вартості реалізованого автомобіля; 6 436 грн. - 3% річних; 66 210, 11 грн. - втрати від інфляції; 14 538, 50 грн. пені та 1354,19 грн. судового збору.

В судовому засіданні представники відповідачки вимоги позову не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск строків позовної давності.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначив, що строк позовної давності не може рахуватись пропущеним, оскільки він не отримав на сьогоднішній день заочне рішення суду про розлучення, а відповідно до процесуального законодавства та правовою позицією ВСУ строк оскарження обчислюється з моменту отримання рішення по справі та переноситься з урахуванням дати його отримання. Оскільки з заявою про ознайомлення зі справою про розлучення звернувся у березні 2016 року та був ознайомлений з рішенням, строки позовної давності не пропущено, тому просив скасувати рішення суду та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначила, що рішення суду є законним, обґрунтованим, об'єктивним та таким що не підлягає скасуванню. Так відповідно до доводів апеляційної скарги, позивач дізнався про розірвання шлюбу лише у 2016 році, однак, відповідно до матеріалів справи позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи на 10 червня 2013 року, а отже знав про те, що дане рішення набрало законної сили, він дане рішення не оскаржував. Крім того, у серпні 2013 року рішенням того ж суду було призначено виплату аліментів на утримання дитини сторін, отже позивач знав про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, тому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В суді апеляційної інстанції позивач скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачка належним чином повідомлялася про час розгляду справи, до суду не з'явилася, надіслала заяву в якій просила відмовити у задоволенні скарги, її неявка відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу обмежується позовною давністю. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Однак сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (після укладення шлюбу - ОСОБА_6) уклали шлюб, актовий запис №184 (а.с. 4).

Згідно довідки - рахунку серії КІМ №385281 ОСОБА_6 16.11.2010 року, купила автомобіль марки «Volkswagen Polo», кузов № НОМЕР_1, вартістю 1000 грн. (а.с. 5).

10 червня 2013 року заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано, згідно печатки суду - рішення набрало законної сили 21.06.2013 року (а.с. 38-40).

Позивач звернувся до суду з даним позовом про поділ майна у січні 2017 року, посилаючись на те, що він дізнався про існування рішення про розірвання шлюбу, лише наприкінці 2016 року, тому строк звернення до суду з даним позовом не пропустив.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заперечуючи проти позовних вимог по справі, відповідачка вважає, що позивачем пропущений строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказуючи поважність причин пропущення строку позовної давності апелянт зазначав, що про існування заочного рішення про розірвання шлюбу йому стало відомо наприкінці 2016 року, що суд не врахував.

Проте, причини пропуску строку позовної давності, зазначений позивачем, на думку колегії суддів поважним визнати не можливо, оскільки в матеріалах справи міститься висновок старшого дільничного інспектора Бориспільського МВ від 11.04.2013 року, який розглянувши матеріали по зверненню позивача ОСОБА_4 до міліції 09.04.2013 року встановив, що ОСОБА_4 з приводу інцидента коли ОСОБА_6 09.04.2013 року без його дозволу уїхала на спірному автомобілі в м.Васильків, при цьому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу залишилось у нього, пояснив, що свідоцтво про реєстрацію спірного автомобіля віддасть дружині тільки після розподілу майна (а.с.50).

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, позивач дізнався про порушення свого права власності на спірний автомобіль ще у 2013 році. Крім того, щодо розгляду справи про розірвання шлюбу позивач був повідомлений у тому ж році, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем.

Так, з тексту заочного рішення суду про розірвання шлюбу від 10.06.2013 року, яке набрало законної сили 21.06.2013 року, вбачається що ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.38).

Як вбачається з матеріалів справи з позовом до відповідачки позивач звернувся у січні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В суді першої інстанції відповідачкою була подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка наявна в матеріалах справи.

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції, з'ясувавши що є підстави для задоволення позову та перевіривши коли у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом, правильно прийшов до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, колегія судів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий : І.В.Іванова

Судді :

О.І.Сліпченко

В.В.Гуль