Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 405/2443/16-ц
№ провадження 22-ц/781/192/18 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Дуковський О. Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.01.2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Дуковського О.Л.

суддів - Єгорової С.М., Письменного О.А.

за участі секретаря - Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 1 березня 2003 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 9 грудня 2015 року, що набрало законної сили.

За час шлюбу, а саме 22 квітня 2004 року, ними було придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено за відповідачкою, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири.

Оскільки після припинення шлюбних відносин згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не було досягнуто, позивач просив суд здійснити поділ спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею за її особисті кошти, які вона отримала від продажу 30 квітня 2004 року належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_4 Цей договір було укладено після договору про купівлю спірної квартири, але за домовленістю з покупцем кошти вона отримала до продажу квартири.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Справа в судах розглядалася неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 9 листопада 2017 року у позові ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, за нею визнано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 (назви міста і вулиці були перейменовані), придбану відповідно до договору купівлі-продажу від 22.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2494. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи ОСОБА_4 про те, що спірна квартира придбана за її власні кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_4, тому дійшов висновку, що ця квартира є її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а зустрічний позов ОСОБА_4 залишити без задоволення.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача, ОСОБА_2, та ОСОБА_6. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

ОСОБА_4 та її представники - ОСОБА_7, ОСОБА_8 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, і просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Аналогічні положення містяться у ст.ст.263, 264 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що 22.04.2004 року ОСОБА_4 придбала спірну квартиру за кошти, які належали їй особисто і були отримані нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_4 до придбання спірної квартири. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що спірна квартира набута під час шлюбу в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти колишнього подружжя і що позивачем були понесені грошові витрати у створенні спільного майна.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки всупереч положенням ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (ч.6 ст.81 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), вони ґрунтуються на припущеннях.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст.60 СК).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК).

Відповідно до ч. 1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2 ст.61 СК).

Встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними була придбана спірна квартира, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2004 року, при укладенні якого покупцем зазначена ОСОБА_4 (а. с. 26 том 1).

Згоду на укладення цього договору купівлі-продажу було надано позивачем, що підтверджується його заявою, адресованою приватному нотаріусу Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5, яка посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири а також засвідчила справжність підпису позивача на вказаній заяві 22 квітня 2004 року, що зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 2494. В цій заяві зазначено, що спірна квартира придбана за 9900 грн. за їх (тобто подружжя) спільні кошти (а.с. 156 том 1).

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що вказана заява не є доказом того, що спірна квартира придбана на спільні кошти подружжя. Між тим, нотаріус ОСОБА_5, допитана в судовому засіданні, як спеціаліст, пояснила, що при оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири повідомила ОСОБА_4 про заяву її чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 46 том2).

Нотаріус не є особою, заінтересованою у справі, тому правдивість її пояснень не викликає сумніву.

Як вбачається з матеріалів справи, до пред'явлення позивачем позову про поділ спірної квартири відповідачка, якій було відомо про заяву позивача щодо придбання спірної квартири на спільні кошти подружжя, не заперечувала проти того, що ця квартира є спільною власністю подружжя, а у договорі купівлі-продажу не зазначено, що спірна квартира придбана за її власні кошти.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2004 року ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_4, яка належала їй на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 13 листопада 2002 року (а.с. 24 том 1).Згода на укладення цього договору також надавалась позивачем. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що продаж квартири здійснено за домовленістю сторін, а кошти були одержані продавцем від покупця під час оформлення цього договору.

Згідно п.2.1. договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року, продаж квартири за домовленістю сторін договору вчинено, а кошти отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору.

Тобто, розрахунок за придбані квартири було проведено у момент укладення договорів.

21 лютого 2017 року у п.2.1 договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2004 року за згодою сторін за цим договором, а саме ОСОБА_4 і ОСОБА_9, внесені зміни, які були посвідчені приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф. за реєстром № 126. Згідно вказаних змін гроші в сумі 26600 грн. продавець ОСОБА_9 отримав від покупця ОСОБА_4 до підписання договору, а саме 22 квітня 2004 року (а.с. 3 том 2).

Вказану обставину суд фактично визнав доказом придбання спірної квартири на кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу 30 квітня 2004 року належної їй квартири.

Між тим, всупереч положенням ст.60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (ст.81 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), жодних доказів того, що отримані ОСОБА_4 від продажу квартири кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири, відповідачкою не надано.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що зміни щодо дати розрахунку внесено сторонами договору майже через тринадцять років після укладення договору, коли виник спір про поділ майна, після розгляду справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою від 8 лютого 2017 року скасував рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 10 червня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року і послався в ухвалі на невідповідність висновків судів першої і апеляційної інстанції щодо придбання відповідачкою спірної квартири за кошти, отримані від проданої нею квартири, матеріалам справи, зокрема п.2.1 договорів купівлі-продажу квартир від 22 та 30 квітня 2004 року.

Позивача про внесення змін до договору від 30 квітня 2004 року не було повідомлено.

Відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну. Як вбачається з матеріалів справи, домовленість щодо зміни п.2.1 договору була досягнута після виникнення спору щодо поділу майна подружжя і розгляду справи судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що зміни, внесені до п.2.1 договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2004 року, не є належним доказом придбання ОСОБА_4 спірної квартири за кошти, отримані від продажу належної їй квартири.

Висновок суду про те, що позивачем не надано доказів придбання спірної квартири за спільні кошти, суперечить матеріалам справи. Зокрема, згідно з трудовою книжкою від 24 липня 1998 року ОСОБА_3 розпочав свою трудову діяльність з липня 1998 року, мав постійне місце роботи та самостійний заробіток, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України від 4 липня 2016 року, довідкою про заробітну плату від 23 червня 2016 року (а.с. 141 -148 том 1).

Доводи позивача про те, що у період з жовтня 2001 року він постійно працював викладачем англійської мови, займався репетиторством, що також було джерелом отримання доходів, підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, правдивість яких відповідачкою не спростована і сумнівів не викликає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Висновок суду про те, що спірна квартира придбана за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, не відповідає матеріалам справи, суд дійшов його з порушенням норм процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню на підставі ст.ст.374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Матеріалами справи доведено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і спільного проживання на спільні кошти, до складу яких входили заробітки позивача, які згідно з ч.2 ст.1 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності, тому ця квартира також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки домовленістю між сторонами або шлюбним договором розмір часток сторін у спільній власності не було визначено, позивач має право на 1/2 частину спірної квартири.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2017 року, відповідно до п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі необхідно стягнути з ОСОБА_4 на його користь судовий збір у розмірі 6500, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 9 листопада 2017 року - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 9 листопада 2017 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6500,00 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

22 січня 2018 року - складено повне судове рішення.

Головуючий: О.Л.Дуковський

Суддя: С.М.Єгорова

Суддя: О.А.Письменний