АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1338/18Головуючий по 1 інстанції - Шипович В.В.
Категорія: 19 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2018 року (ухвалене 01 лютого 2018 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Шиповича В.В., повний текст виготовлено 05 лютого 2018 року) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд, -

в с т а н о в и в :

11 вересня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось із вказаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що у останньої виникла заборгованість перед банком за укладеним між ними договором кредиту в сумі 24 419 грн. 05 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21 жовтня 2010 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач зобов'язань з погашення кредиту та відсотків не виконала, у зв'язку із чим станом на 01 серпня 2017 року утворилась заборгованість за договором у сумі 23 419,05 гривень, з яких заборгованість за кредитом становить 5 027,98 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 012,29 гривень, пеня - 7 787,40 гривень, штрафи в сумі 500 гривень та 1 091,38 гривень, яку позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_3

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за Договором про надання банківських послуг від 21 жовтня 2010 року, що виникла станом на 10 серпня 2017 року у сумі 17 040 (сімнадцять тисяч сорок) гривень 27 копійок, в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 5 027 (п'ять тисяч двадцять сім) гривень 98 копійок, проценти за користування кредитом в сумі 9 012 (дев'ять тисяч дванадцять) гривень 29 копійок та пеню в сумі 3 000 (три тисячі) гривень, а також судовий збір в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень, а усього 18 640 (вісімнадцять тисяч шістсот сорок) гривень 27 копійок.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд мотивував свої висновки тим, що відповідач особисто передала третім особам інформацію, яка дала змогу їм ініціювати платіжні операції по картковому рахунку ОСОБА_3 та заволодіти її коштами. Тому відповідальність за проведення таких операцій несе не банк, а клієнт.

Суд погодився з розрахунками банку, проте дійшов висновку про відсутність підстав для одночасного стягнення з відповідача і пені, і штрафів. При цьому, суд відмовив у стягненні штрафів та зменшив розмір пені до 3 000 грн.

Рішення оскаржено відповідачем в апеляційному порядку з посиланням на його незаконність, порушення норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач висловила у заяві бажання отримати саме депозитну ощадкнижку. За весь період дії картки ОСОБА_3 вважала, що користується не кредитними, а власними коштами. Відповідач також вказує, що банк не підтвердив, що вона підписала саме витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, в наданих до суду редакціях.

Крім того, відповідач вважає, що заборгованість не може бути стягнута на підставі розрахунків банку. Суд при винесенні рішення повинен мати виписки з рахунків бухгалтерського обліку банків, на які перераховуються гроші боржником за виконання основного зобов'язання. Банк таких первинних бухгалтерських документів не надав.

Позивач не надав суду доказів щодо отримання відповідачем кредиту, не надав договір банківського рахунку фізичної особи, доказу відкриття в банку рахунку, доказу отримання під розпис картки.

Підписання Анкети-заяви від 21 жовтня 2010 року, на думку відповідача, не підтверджує отримання кредитних коштів.

Посилаючись на викладене, особа, яка подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2010 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі якої відповідач отримав від банку платіжну картку.

При цьому, в анкеті-заяві клієнт просила видати картку Gold та ощадкнижку (депозит) Своїм підписом в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, відповідачка погодилася з тим, що Пам'ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку та анкета-заява складають договір про надання банківських послуг (т.1. а.с. 8 зв.).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Кредитний договір укладено шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Остання також засвідчила, що ознайомилась з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що підписання анкети-заяви не свідчить про укладення між сторонами договору є безпідставними.

Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг ( далі - Умов та правил) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Згідно з п. 2.1.1.12.6 Умов та правил, зокрема, за користування платіжною карткою, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил, кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Пунктом 2.1.1.5.5 вказаних умов та правил встановлено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1.1.7.6 представлених Умов та правил, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,0 грн. + 5% від суми заборгованості по кредиту з врахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій.

Згідно п. 1.1.2.6. Умов та правил у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку позичальник має виконати зобов'язання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Таким чином, підписуючи Умови та правила надання банківських послуг, клієнт погодився з тим, що банк має право самостійно встановлювати кредитний ліміт на видану картку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 користувалась протягом всього періоду коштами, вважаючи їх не кредитними, а особистими, не можуть бути підставою звільнення від виконання зобов'язань по поверненню використаних коштів.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ч. 1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про використання розрахунків, наданих банком. Відповідач, зазначаючи, що вона користувалась коштами, вважаючи їх своїми особистими, не надала власні розрахунки. Матеріали справи не містять клопотання про витребування первинних бухгалтерських документів. Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів вважає за можливе застосувати наведені банком розрахунки заборгованості на підставі виписок по рахункам.

Відповідно до розрахунку позивача (а.с. 4-7) та виписок по картковому рахунку ОСОБА_3 (а.с. 127-144, 168-181), станом на 10 серпня 2017 року існує заборгованість за Договором про надання банківських послуг від 21 жовтня 2010 року у сумі 23 419,05 гривень, з яких заборгованість за кредитом 5 027,98 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом 9 012,29 гривень, заборгованість за пенею 7 787,40 гривень та штрафи у сумі 500 гривень та 1 091,38 гривень.

На момент звернення з позовом заборгованість за кредитом не погашена.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що подвійне застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення пені і штрафу порушує конституційний принцип, закріплений у статті 61 Конституції України.

Решта доводів апеляційної скарги досліджені судом та не є достатніми для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -