ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року

м.Суми

Справа №580/1062/17

Номер провадження 22-ц/788/650/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 26 січня 2018 року в складі судді Бакланова Р.В., ухваленого у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом 27.06.2017 року, ОСОБА_1 просив встановити відсутність заборгованості по аліментам станом на 31.03.2017 року, стягнутих з його на користь ОСОБА_3 та утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням суду від 21.11.2011 року з нього було стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Постановою держвиконавця Червонозаводського відділу ДВС від 28.03.2017 року було встановлено розмір заборгованості по аліментах в сумі 77868,00 грн, з чим він не погоджується, оскільки у період з 2011 року по березень 2017 року вони з відповідачем та дітьми проживали у квартирі його батька у м. Харків, вели спільне господарство. Від обов'язку утримання дітей в цей період він не ухилявся, що також підтверджується фактом перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та отримання відповідачем виконавчого листа лише 16.01.2017 року. Після березня 2017 року, коли відповідач виїхала від нього з дітьми до іншого місця проживання, аліменти вираховуються з його заробітної плати у повному обсязі.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 16.01.2018 року позов задоволено. Встановлено відсутність заборгованості по аліментах станом на 31.03.2017 року, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що висновок суду про пред'явлення виконавчого листа до виконання 31.03.2017 року та про необізнаність позивача про рішення про стягнення з нього аліментів є припущенням, оскільки матеріали справи не містять жодного письмового доказу з приводу цього. Вказує, що позивачем не було доведено належними доказами щодо повного виконання рішення суду про стягнення аліментів, матеріального утримання дітей, а сам по собі факт спільного проживання сторін у справі є недостатнім.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що рішенням суду від 07.07.2017 року про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, позовної заяви відповідача про розірвання шлюбу та поро стягнення аліментів встановлено, що сторони припинили проживання однією сім'єю разом з дітьми, ведення спільного господарства не раніше ніж з січня 2017 року.

Відповідач до суду не прибула, але про час судового розгляду була оповіщена належним чином завчасно.

Представник позивача просив рішення залишити без змін, підтвердив визнання обставин припинення спільного проживання з відповідачем у січня 2017 року, викладених нею у позовних заявах про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання доньки. Аліменти на утримання синів у період січень-березень 2017 року позивачем не сплачувалися.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 31.03.2017 року ОСОБА_1 не було відомо про існування рішення суду від 21.11.2011 року про стягнення з нього аліментів, а також доведено факт того, що останній разом з відповідачем вів спільне господарство, приймав участь у утриманні своїх дітей до моменту пред'явлення виконавчого листа до виконання - 31.03.2017 року.

Колегія суддів не може погодитися повністю з висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30.01.1999 року по 07.07.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 5-7, 30).

Заочним рішенням Орджонікідзенського районного суду м. Харків від 21.11.2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.08.2011 року й до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6, а потім в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_6 повноліття (а.с. 9-10).

Виконавчий лист на примусове виконання цього заочного рішення виписано за зверненням відповідача 16.01.2017р. і згідно відповіді з ГУ юстиції у Харківській області за цим виконавчим листом 22.03.17 відкрито виконавче провадження, а 28.03.17 державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, де ним станом на 31.03.17 визначена сума заборгованості в сумі 77868,33грн. починаючи з серпня 2011.

Відповідно до представленого розрахунку заборгованості позивача по аліментам складеного державним виконавцем станом на 30.11.17, починаючи з 30.08.11., розмір боргу дорівнювався 79609,96грн.

Також встановлено, що ОСОБА_3 у травні 2017 року зверталась до суду із позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1, який рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.07.2017 року було задоволено, а також у червні 2017 року - про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на її користь на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, який рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року задоволений частково і це рішення також перебуває на примусовому виконанні, але заборгованість по цим аліментам відсутня(а.с. 61).

У вказаних позовах ОСОБА_3 зазначила, що вона з ОСОБА_1 припинила спільне проживання та ведення спільного господарства з січня 2017 року та з цього часу ОСОБА_1 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків (а.с.28 32).

Обставини про припинення подружжям спільного проживання та ведення господарства у січні 2017р. сторонами визнано.

За повідомленням Головного територіального управління юстиції у Харківський області від 20.12.2017 року на виконанні Міжрайонного відділу ДВС по Основ'янському та Слобідському районах м. Харків з 22.03.2017 року перебуває виконавчий лист, виданий 16.01.2017 року, з примусового виконання вказаного рішення Орджонікідзенського районного суду м. Харків від 21.11.2011 року. 28.03.2017 року державним виконавцем була винесена постанова про здійснення відрахувань та виплат із заробітної плати на направлено за місцем роботи ОСОБА_1 (а.с. 52-61).

На виконання ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за вказаним виконавчим листом, яка становить станом на 09.10.2017 року - 89267,11 грн (а.с. 54).

Відповідно до довідки про доходи від 19.06.2017 року, із заробітної плати ОСОБА_1 з квітня 2017 року утримуються аліменти (а.с. 11).

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є встановлення факту відсутності заборгованості по аліментам станом на 31.03.2017 року, присуджених рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харків від 21.11.2011 року, яка визначена державним виконавцем у його постанові від 28.03.17., тобто фактично позивачем заявлено спір щодо розміру заборгованості по аліментам.

Відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) регламентовано частинами 1, 2 ст. 195 СК України.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 194 СК аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Отже державний виконавець в порушення частини 1 ст. 194 цього Кодексу після пред'явлення відповідачем на примусове виконання заочного рішення від 21.11.2011 здійснив нарахування заборгованості більш ніж за три роки до пред'явлення виконавчого листа - починаючи з 30.08.11 - дати пред'явлення позову, тому сума боргу у розмірі 77868,33грн. є невірно визначеною.

Вирішуючи позов суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що незважаючи на набрання законної сили заочним рішенням від 21.11.11. сторони продовжували проживати спільно і вести спільне господарство на утримання сім'ї, тому підстав вважати, що позивач, як батька двох неповнолітніх синів, ухилявся від їх утримання відсутні.

Але суд не звернув уваги на те, що з січня 2017 року сторони припинили шлюбні відносини і саме за цих обставин відповідач пред'явила заочне рішення від 21.11.11 до примусового виконання у березні 2017 року, оскільки відповідач разом з дітьми стала проживати окремо.

В примусовому порядку аліменти із заробітної плати позивача за місцем його роботи стали утримуватися з квітня 2017 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність станом на 31.03.17 у позивача заборгованості по аліментам на утримання синів за судовим рішенням від 21.11.11, оскільки з моменту припинення подружжям спільного проживання і ведення господарства у січні 2017р. позивач добровільно аліменти на утримання дітей не сплачував і тому з січня 2017 року у нього виникла заборгованість по аліментам за цим судовим рішенням.

Як визначено у ч.1 ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Таким чином, станом на 31.03.2017. розмір заборгованості по сплаті аліментів на утримання синів становила 6320,87грн., в т.ч. у січні місяці цього року - 2022,97грн.; у лютому - 1799,59грн.; у березні - 2498,31грн.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але позивач заявивши вимоги про визначення відсутності у нього заборгованості за судовим рішенням від 21.11.11. не надав суду належних доказів щодо сплати ним аліментів на утримання синів у січні - березні 2017 року.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності заборгованості по аліментам на утримання синів дійсно підтверджуються матеріалами справи, але у меншому розмірі 6320,87грн., яка підлягала стягненню у примусовому порядку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки станом на 31.03.2017 року позивач має заборгованість зі сплати аліментів за судовим рішенням від 21.11.2011 року.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 882,07 грн. у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 26 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 882,07 грн. у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 21 травня 2018 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: С.Г. Хвостик

О.І. Собина