Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/304/18 Головуючий у 1 інстанції: Богослов А.В.
Є.У.№ 329/456/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що її мати - ОСОБА_4 за життя отримала на праві постійного користування земельну ділянку площею 2 га, яка розташована на території колишньої Старченківської сільської ради Володарського району Донецької області відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 20.02.2001. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить і право користування вищезазначеної земельною діяльною. Спадщину вона прийняла відповідно до законодавства, оскільки проживала разом з матір'ю на момент її смерті за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому з метою оформлення права постійного користування вищезазначеною земельною ділянкою позивач звернулася до нотаріуса, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю в неї оригіналу державного акту на право постійного користування землею.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року позовну заяву задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право постійного користування в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 2 (два) га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Старченківської (Темрюцької) сільської ради Володарського (Нікольського) району Донецької області, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 20.02.2001, виданого Старченківською сільською радою Володарського району Донецької області.

Не погоджуючись з рішенням суду Керівник Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 отримала за життя у постійне користування земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Старченківської (на теперішній час - Темрюцької) сільської ради Володарського (на теперішній час - Нікольського) району Донецької області, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 20.02.2001, виданого Старченківською сільською радою Володарського району Донецької області.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та після її смерті відкрилася спадщина на зазначену земельну ділянку.

Враховуючи, що позивач є дочкою спадкодавця ОСОБА_4, та прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки на день смерті проживала разом із нею та не заявила про відмову від неї, суд вважав позивачку спадкоємицею та визнав за нею право користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Вирішуючи питання щодо застосування спадкового права, суд послався на положення ст. ст. 1218 - 1222 ЦК України.

Разом з тим, при вирішені питання про законність ухваленого рішення та наявність підстав для задоволення позову, судова колегія враховує наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 407, 1216, 1218, 1225 ЦК України, ст. 92, 102-1, 116, 118, 122, 126 ЗК України у їх системному аналізі, право користування земельною ділянкою, яке виникло у особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦК України є обов'язковою для всіх судів України.

Позивач не позбавлена можливості звернутися до сільської ради, яка є розпорядником спірної земельної ділянки, щодо укладення договору користування спірною земельною ділянкою.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на рішення Конституційного суду України не відповідають обставинам справи, оскільки рішенням Конституційного суду визнано неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Проте, в даній справі визнається право користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України(у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116,118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 407 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Відтак аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містилися у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Тож необхідною умовою звернення особи до суду за захистом своїх прав є наявність спору: невизнання її права або порушення права.

З матеріалів справи не вбачається наявність будь якого спору та наявність перешкод для вирішення питання про набуття права користування земельною ділянкою не в порядку спадкування, а на загальних підставах.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26.01.2018 р.

Головуючий:

Судді: