Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 335/5689/17 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В. Провадження № 22-ц /778/565/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних:

головуючий - суддя Маловічко С.В., судді Кочеткова І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення коштів на утримання,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення коштів на утримання.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач по справі є її донькою, яка зі своєю сім'є проживає разом з нею у одній квартирі, однак господарство вони ведуть окремо. Сім'я відповідача складається з ОСОБА_3, її чоловіка та неповнолітнього сина. Вона має ще одну дочку - ОСОБА_4, яка проживає окремо, але щомісячно надає їй матеріальну та фізичну допомогу, сплачує за свою частку у квартирі, у якій мешкає вона з сім»єю відповідача, комунальні послуги. А відповідач не надає їй будь якої допомоги, хоча є працездатною, працюючи неофіційно, має чоловіка, який також працездатний та працює. Вона є особою похилого віку, має статус „Дітини війни", часто хворіє через низку захворювань, отримує пенсію у розмірі 1300 грн., основна частина якої іде на придбання продуктів та ліків. Крім допомоги, яку надає донька ОСОБА_4, інших джерел доходу вона не має, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь кошти на її утримання щомісячно в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. довічно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії Апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2017 року розгляд справи призначе-

но на 25 січня 2018 року.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15.12.2017р.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4, яка є третьою особою та представником позивача ОСОБА_2, пояснення відповідача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено потреби в отримані матеріальної допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, по справі було встановлено, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 6, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком при повному стажі у розмірі 1469,85 грн. щомісячно, що підтверджується копією довідки УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя від 31.03.2017 року.

Відповідач ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2, від якого у них мається неповнолітній син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3

Встановлено, що відповідач офіційно не працює, має мінливий, нерегулярний дохід, про що нею вказується у письмових запереченнях, та ці обставини не оспорюються і не спростовуються іншими особами.

Також встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 20.06.1984 року по теперішній час.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_4, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/4 частини: ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_7 його частка в порядку спадкування перейшла до спадкоємців, тому кожний зі спадкоємців І першої черги отримав у спадщину по 1/12 частці, після чого частки у квартирі розподілились наступним чином: у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 1/3 частці, у ОСОБА_4 - 1/12 частка, у ОСОБА_6 - 1/4 частка.

Відповідно до договору дарування від 14.10.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності 1/3 частину подарувала своїй донці ОСОБА_4, у якої у власності разом стало 5/12 часток, а право власності позивача ОСОБА_2 у цій квартирі припинилось.

Суд встановив, що ОСОБА_4 добровільно надає щомісячну матеріальну допомогу матері, а також сплачує комунальні послуги відповідно до належної частки у квартирі.

Відповідно до ч.1 ст. 11, п. 3 ст. 10, 60, 61 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, які мають надаватись суду ними в порядку змагальності.

У відповідності до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Частиною 1 ст. 205 СК України унормовано, що розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

За ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними.

В п. 21 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено судам, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

З аналізу змісту вищенаведених норм і їх роз»яснення вбачається, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. З урахуванням закріпленого у ч. 1 ст. 10 СК України положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених у ч. 4 ст. 75 СК України.

За приписами ч. 4 статті 75 СК України особа потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленому законом. Тобто критерієм є прожитковий мінімум, визначений законом.

Відтак, при вирішенні даного спору суд першої інстанції правильно виходив із того, що принциповим питанням розгляду даного спору є доведеність двох одночасно підстав для отримання аліментів на позивача - його непрацездатність та потребу у матеріальній допомозі.

Якщо непрацездатність позивача не викликає сумніву, то потреба у допомозі з боку відповідача має бути доведена, а свідченням такої потреби є отримання позивачем доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

У той же час, судом першої інстанції було встановлено, що окрім пенсії в сумі 1469 грн., яка перевищує розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, позивач визнає, що отримує добровільну матеріальну допомогу від другої доньки ОСОБА_4 При цьому, надані позивачем до матеріалів справи фіскальні чеки про придбання ліків у певні періоди часу не свідчать про те, що особистих коштів та матеріальної допомоги від доньки ОСОБА_4 позивачу не вистачає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що її пенсія у розмірі 1 469,85 грн. є меншою прожиткового мінімуму в Україні, який складає 1 624 грн., а також на те, що судом не були взяті до уваги медичні документи: виписка з амбулаторної картки, виписки з історії хвороб з лікувальних закладів, де вказано, які ліки їй потрібно приймати в подальшому для певного лікування, квитанції по витратам на ці ліки, а також письмова рекомендація спеціаліста для проведення операції на очі, що свідчить про її потребу в матеріальній допомозі.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, зазначаючи про те, що позивач отримує пенсію, яка є менше прожиткового мінімуму, вона виходила з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в той же час, у даній ситуації треба виходити з розмірі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, який з 01 травня 2017 року становить - 1 312 грн., з 1 грудня 2017 року - 1 373 грн.

Представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції пояснювала, що з жовтня 2017р. розмір пенсії позивача збільшився на 52 грн., а вона особисто надає матері щомісячну допомогу на 700 грн., крім оплати за комунальні послуги пропорційно до належної їй частки у квартирі. Отже, сукупний дохід ОСОБА_2 в такому разі становить 2 220 грн., а витрат за квартиру вона не несе.

Як вбачається з виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2003/728 ОСОБА_2 призначено тривале лікування певними ліками. З наданих квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 витрачає приблизно 400 грн. на придбання призначених ліків на місяць, що з урахування пенсії, яку вона отримує, та допомоги від іншої доньки, свідчить про те, що вона може самостійно забезпечувати себе необхідними ліками.

Тобто розмір пенсії, яку отримує ОСОБА_2, є більшим за розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, а її сукупний дохід є не меншим, ніж у сім»ї відповідача.

Аналізом матеріального стану відповідача було встановлено, що вона має неповноліт-

нього сина 16-річного віку, який знаходяться на їх з чоловіком утриманні, вона офіційно не працевлаштована, заробляючи тимчасовими заробітками як реалізатор товару по вихідним дням, за що отримує приблизно 800-1000 грн. на місць, а її чоловік отримує мінімальну заробітну плату та має ряд захворювань. Відтак, матеріальний стан сім»ї відповідача є таким, що не передбачає можливості нести витрати на утримання матері шляхом сплати щомісячних аліментів довічно.

Вказаних стверджень відповідача та висновків суду в цій частині сторона позивача та третя особа не спростували, пояснивши, що доказів на підтвердження наявності більшого розміру доходу у відповідача, вони не мають.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи було правильно взято до уваги розмір пенсії яку отримує ОСОБА_2, розмір допомоги, яку їй надає її дочка ОСОБА_4, та на підґрунті цього зроблено вірний висновок, що ОСОБА_2 не доведено, що вказаних коштів їй не вистачає для свого забезпечення. Також вірно визнано, що з урахуванням матеріального стану відповідача, на теперішній час у неї відсутня можливість надавати матеріальну допомогу своїй матері. Відтак, суд прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем потреби у матеріальній допомозі від відповідача.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, невбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2017 рокуу цій справі без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 30 січня 2018 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.