Справа № 146/1326/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" січня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

при секретарі Сідак Н.П.,

представників ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, на її користь борг за договором позики в сумі 24040 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі та витрати в сумі 300 гривень за надання юридичної допомоги.

Даний позов обґрунтований наступним.

20 грудня 2008 року позивач на прохання свого знайомого-відповідача у справі- надала йому в борг 2000 Євро, які він зобовязався повернути до 20 червня 2009 року, про що написав власноручно розписку.

В кінці 2009 року позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення боргу, на що останній пообіцяв, що поверне борг пізніше, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Після цього на періодичні вимоги позивача про повернення боргу відповідач відповідав обіцянками повернути борг пізніше, пояснюючи свою неплатоспроможність різними причинами, поміняв місце проживання і на телефонні дзвінки не відповідав, уникаючи зустрічі з позивачем.

Останній раз в листопада 2014 року ОСОБА_4 приїжджав на похорон сина позивача і обіцяв віддавати борг частинами на банківський рахунок, який вона відкрила та повідомила йому про це, проте на відкритий позивачем рахунок від ОСОБА_4 ніяких коштів не поступало.

Також ОСОБА_3 вважає, що відповідач, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити 3% річних від простроченої суми, відповідно ст.ст. 625, 1050 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пояснюючи, що ОСОБА_4 тривалий час обіцяє повернути борг, однак не повертає.

По суті позову пояснила, що гроші особисто дала ОСОБА_4 в машині. Його дружина є родичкою позивача, однак її при цьому не було.

Після цього разом поїхали до позивача додому, де ОСОБА_4 написав розписку про взяття в борг коштів, яку разом зі своєю дружиною підписав.

З 2013 році позивач проживає в м.Одеса.

Неодноразово ОСОБА_3 при розмовах з ОСОБА_4 нагадувала останньому про борг, на що той постійно обіцяв повернути борг, однак цього не робив.

В подальшому ОСОБА_4 пообіцяв, що візьме в банку кредит та поверне борг.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, попросив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності, про що подав до суду відповідну заяву, та пояснив, що позичені кошти відповідачі позивачу повернули, однак у них не збереглися документи на підтвердження вказано. Окрім того, представник вважає, що право ОСОБА_3 на звернення до суду із зазначеним позовом про стягнення боргу виникло після 20 липня 2009 року, тому трирічний строк позовної давності закінчився 20 липня 2012 року, що є підставою для відмови у позові.

Також представник відповідача попросив звернути увагу на написану розписку, яка містить виправлення після її написання.

На запитання головуючого позивач ОСОБА_3 пояснила, що до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_4 не зверталася, оскільки останній, який проживав разом з її родичкою ОСОБА_5П, .постійно запевняв її, що поверне борг. Також неодноразово говорив, що візьме кредит для повернення боргу.

В 2017 році позивач дізналася, що ОСОБА_4 не проживає разом з її родичкою ОСОБА_5, а також не отримував ніякого кредиту на повернення боргу і тому вирішила з даним позовом звернутися до суду.

Останній раз позивач спілкувалася з ОСОБА_4 в грудні 2017 року.

Щодо виправлень у розписці позивач ОСОБА_3 пояснила, що відповідачам позичили 2000 Євро, які в еквіваленті до гривні на день позики становили майже 20000 гривень. Можливо по цій причині вона сама вирішила виправити у розписці «гривні» на «євро», однак не змінила цифри. Дані зміни нею були внесені у відсутності відповідачів.

На запитання головуючого щодо пропущеного строку позовної давності ОСОБА_3 пояснила, що при розмовах з ОСОБА_4 останній своїми обіцянками постійно запевняв її, що борг поверне. Також неодноразово говорив, що для повернення боргу візьме кредит в банку. ОСОБА_3 вірила йому та надіялася, що він борг поверне. У грудні 2017 року при розмові із ОСОБА_4 останній повідомив, що не оформив кредит, а також вона дізналася, що він не проживає з її родичкою, тому вона вирішила звернутися з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 вважають, що вказані причини, а саме постійні обіцянки відповідача ОСОБА_4 про повернення боргу, є поважними, оскільки цим самим він визнавав факт отримання та необхідність повернення боргу.

Співвідповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснюючи, що її чоловік позичав гроші у ОСОБА_3, однак вони оплачували похорони чоловіка та сина позивача, тому вважають, що цим самим кошти повернули.

Так, дійсно у 2008 році вона зі своїм чоловіком ОСОБА_4 вирішили позичити у позивача 2000 Євро для підприємницької діяльності, однак бізнес не вдався, магазин вони не купили, а за позичені кошти купували товар. Одного разу ОСОБА_5 дала позивачу 500 гривень, оскільки остання мала їхати в Таллін і їй не вистачало коштів для придбання квитка.

В 2001 році помер чоловік позивача і, оскільки ОСОБА_3 не було в смт Вапнярці, то похоронами займалися відповідачі.

В 2014 році син позивача потрапив у лікарню і всі витрати на лікування несли відповідачі, вважаючи, що таким чином погашують борг. В подальшому син позивача помер і витрати на похорон його також несли відповідачі. В загальному на всі ці події вони витратили біля 18000 гривень, які вважає, як суму повернення боргу. Суму, що можливо ще залишилася, а саме 1000 чи 2000 гривень, вважєає, що віддавати не повинна, оскільки з людської точки зору вона б отримала в подяку за її турботу, пов"язану з доглядом та похованням чоловіка та сина позивача.

На запитання головуючого позивач ОСОБА_3 пояснила, що дійсно відповідачі несли витрати на похорони, однак вона всі кошти їм повернула, щойно повернулася в смт Вапнярку.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_2 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 20 листопада 2008 року ОСОБА_4 написав розписку про те, що позичив у ОСОБА_3 20000 гривень.

Згідно змісту розписки, ОСОБА_4 позичив у тьоті ОСОБА_6 20000 (має місце закреслення написаного, що виправлено на Євро) 20 грудня 2008 року та зобовязується віддати до 20 липня 2009 року (а.с.4).

З даної розписки не вбачається прізвище та по батькові особи, у якої ОСОБА_4 взяв борг.

Як встановлено в судовому засіданні, дана розписка підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після того, як ОСОБА_3 дала в борг останнім кошти.

Також в судовому засіданні було встановлено і те, що ОСОБА_3 внесла виправлення з «гривень» на «євро», оскільки на час позики сума боргу становила 2000 Євро, однак суму в цифрах не виправила.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частина 2 статті 1047 ЦК України містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі.

Верховний Суд України у справі № 6-79 цс 14 висловив наступну правову позицію. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК Українидоговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 полягає в тому, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян

Отже, підсумовуючи вищенаведене та відповідно до вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК України договір позики у даному випадку обов'язково необхідно було вчинити у письмовій формі, оскільки розписка чи інший борговий документ засвідчив факт отримання грошей або речей позичальником.

Як зазначено у розписці, ОСОБА_4 зобовязується повернути борг до 20 липня 2009 року, але до часу звернення до суду кошти повернуто не було, що дало позивачу підставу для звернення до суду.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах Суду від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15).

Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг, тобто в розписці повинно бути обов'язково зазначено про те, що сторона отримала саме таку суму коштів, яку зазначено в розписці, про що повинно бути поставлено особистий підпис та розшифровка повного прізвища, ім'я та по батькові.

Так, розписка ОСОБА_4 про отримання боргу у ОСОБА_3 містить ряд порушень при її написанні, зокрема, не містить прізвища та по батькові сторони, яка дає в борг кошти, хоча сторонами в судовому засіданні визнано, що дійсно мало місце взяття боргу ОСОБА_4 у ОСОБА_3, виправлення валюти у розписці також є істотним порушенням, хоча ОСОБА_3 в судовому засіданні було визнано, що саме нею внеслися закреслення валюти «гривні» та внесено написання валюти «Євро».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали в борг від ОСОБА_3 2000 Євро. Будь-яких належних доказів щодо підтвердження повернення вказаної суми боргу відповідачами до суду подано не було, а їхні усні посилання, зокрема, повернення коштів шляхом поховання чоловіка та сина позивача, не є належними доказами.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україно, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім право чином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того є роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому указана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору.

Крім того, позивачем в позові ставиться питання про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на її користь понесені судові витрати по справі і витрати в сумі 300 гривень за надання юридичної допомоги.

Як вбачається із квитанції про сплату судового збору, ОСОБА_3 при поданні позову до суду було оплачено судовий збір в розмірі 640,00 гривень (а.с.1).

Розрахунку витрат на правову допомогу та відповідні квитанції ні позивачем, на її представником до суду не надано.

Представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 було заявлено про застосування позовної давності.

За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором позики, позовна давність за вимогами позичальника про повернення коштів та процентів, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах №6-14цс14 від 19 березня 2014 року, №6-31цс15 від 3 червня 2015 року, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Переглядаючи аналогічну справу Верховний Суд України прийшов до аналогічного висновку в постанові №6-2462цс16 від 14 грудня 2016 року.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не належно виконував умови договору позики, що було підставою для позивача ОСОБА_3 для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Як було підтверджено позивачем ОСОБА_3 в судовому засіданні суму боргу вона надала ОСОБА_4 20 липня 2009 року, а з позовом до суду звернулася лише в грудня 2017 року, оскільки з 2013 року переїхала проживати до м.Одеса, а при телефонних розмовах з ОСОБА_4 останній своїми обіцянками запевняв її, що борг поверне, а пізніше казав, що поверне, щойно візьме в банку кредит. Останній раз позивач спілкувалася із ОСОБА_4 в грудні 2017 року, який при розмові повідомив, що кредит не оформив, тому вона вирішила звернутися з позовом до суду, що вважає поважними причинами пропущеного строку позовної давності.

Питання про поновлення строку позовної давності ні позивачем, ні її представником не ставилося.

Оскільки право ОСОБА_3 на звернення до суду із зазначеним позовом про стягнення боргу виникло після 20 липня 2009 року, тому трирічний строк позовної давності закінчився 20 липня 2012 року.

Позов ОСОБА_3Д про стягнення боргу подано до суду 23 жовтня 2017 року, тобто позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу поза межами встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Спеціальних строків у договорі позики сторони не обговорювали.

Таким чином, враховуючи клопотання представника відповідача, який заявив про застосування строків позовної давності, та обставини, викладені вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності для подання даного позову до суду.

Згідно ч.1 ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Згідно ч.ч. 3-4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

П.26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009 №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

В звязку з вищенаведеним суд вважає, що строк для звернення із позовом до суду позивачем ОСОБА_3 пропущений без поважної причини, а наведені позивачем причини, зокрема, обіцянки відповідача ОСОБА_4 щодо повернення боргу, суд не вважає поважними.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_3 позов про стягнення боргу поданий поза межами встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, представником відповідача законно було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яку суд вважає доречною, а тому суд приходить до висновку про відмову у позові ОСОБА_3

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати в даній справі не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.11, 207, 208, 253-254, 256-258, 261, 267, 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263, 268, 273, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18 січня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_6