Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 607/15252/15-ц

провадження № 61-3042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Братасюка В. М. від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І., від 16 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 жовтня 1998 року по 14 лютого 2001 року та з 14 червня 2001 року по 02 липня 2013 року повторно він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2013 року розірвано. Зазначав, що 30 грудня 1999 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_7 купив 1/5 частини, ОСОБА_5 купила на власне ім'я 2/5 частини та на ім'я дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9 по 1/5 частини кожному квартири АДРЕСА_1. Враховуючи викладене, вважав, що частка у спірній квартирі була набута сторонами під час перебування в шлюбі, а тому на дане майно повинен поширюватися режим спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем вони стали власниками гаража АДРЕСА_4. 07 липня 2002 року на підставі рішення Байковецькою сільською радою було видано свідоцтво про право власності на гараж АДРЕСА_4, на ім'я ОСОБА_3

Враховуючи викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право власності на гараж АДРЕСА_4.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 серпня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини гаража АДРЕСА_4.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що на спірну 2/5 частини ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не поширюється режим спільної сумісної власності, оскільки дана квартира придбана за кошти, отримані від продажу квартири по АДРЕСА_3. Крім того, ОСОБА_3 недоведено його участь коштами у придбанні спірної частини квартири.

У вересні 2016 рокупредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу частини 1 статті 400 ЦПК України у іншій частині не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була набута ОСОБА_3 і ОСОБА_5 під час шлюбу за спільні кошті. Крім того, вищевказана квартира була придбана для подальшого спільного проживання в ній, що в свою чергу дозволяє стверджувати про наявність підстав поширення на спірну частину в квартирі режиму спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони з 22 жовтня 1998 року по 14 лютого 2001 року та з 14 червня 2001 року по 02 липня 2013 року повторно перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_5 та членам її сім'ї: двом неповнолітнім синам: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також батькам: ОСОБА_7 та ОСОБА_10, належала в рівних частках по 1/5 частини квартири АДРЕСА_3.

30 грудня 1999 року квартира АДРЕСА_3, згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 6043, була відчужена за 10 032 грн і цього ж числа ними, окрім ОСОБА_10, придбана в частинах: ОСОБА_7 1/5 частини, ОСОБА_5

2/5 частини та на ім'я неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 1/5 частини кожному квартири АДРЕСА_1 за 1 444 грн.

Судами встановлено, що на час придбання спірної квартири сторони лише рік перебували у шлюбі, доходи в сім'ї були незначними.

Встановлено, що мати ОСОБА_5 протягом 1999 року переслала зі США на ім'я дочки 16 439 доларів США, що еквівалентно 82 179 грн 51 коп., з них протягом грудня 13 392 доларів США, що еквівалентно 69 061 грн 54 коп.

Відповідно до статті 24 КпШС (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 Постанови

від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, встановивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_7, ОСОБА_5 та її неповнолітніми дітьми за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3, яка перебувала у їх спільній власності, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області

від 16 серпня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжязалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило