ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Деркач Н.М., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі законних представників ОСОБА_1 і ОСОБА_2, третя особа: Соборна районна у місті Дніпрі рада про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

23 листопада 2017 року ПАТ Укрсоцбанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, законними представниками якої є ОСОБА_1 і ОСОБА_2, третя особа Соборна районна у місті Дніпрі рада про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Просили звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно (квартиру) в житловому будинку літ. А-10 квартира № 15, яка складається з: 1-столова, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, 5-туалет, І-балкон, ІІ-лоджія, загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 21,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ (Дніпро), АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року, шляхом проведення прилюдних торгів, згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на користь ПАТ «Укрсоцбанк», примусово виселити відповідачів з зазначеної квартири; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати (а.с.2-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року у розмірі 576603 грн. 31 коп., яка складається з: суми заборгованості за кредитом 344403 грн. 33 коп., суми заборгованості за відсотками 147220 грн. 28 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 20877 грн. 64 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення коштів 39248 грн. 35 коп., розміру інфляційних витрат за кредитом 8619 грн. 56 коп., розміру інфляційних витрат за відсотками 16234 грн. 15 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно (квартиру) в житловому будинку літ. А-10 квартира № 15, яка складається з: 1-столова, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, 5-туалет, І-балкон, ІІ-лоджія, загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 21,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ (Дніпро), АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на користь ПАТ «Укрсоцбанк». У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі законних представників ОСОБА_1 і ОСОБА_2, третя особа: Соборна районна у місті Дніпрі рада про виселення відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 22885 грн. 73 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ Укрсоцбанк, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про виселення Відповідачів, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги в частині виселення Відповідачів задовольнити в повному обсязі (а.с.106-109).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 31 березня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», найменування якого було змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6, за умовами якого банк надав, а відповідач отримав кредит «траншами» в межах максимального ліміту заборгованості до 60000 доларів США, зі сплатою 12% річних і комісій в розмірі і порядку, визначеному цим договором та строком повернення заборгованості за кредитом до 30 березня 2016 року (а.с. 8-9). Згідно з п. 1.2 договору кредит надано на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним договором, 31 березня 2006 року між цими ж сторонами укладений іпотечний договір №227, за умовами якого ОСОБА_1 належну йому на праві власності квартиру № 15 в житловому будинку літ. А-10, яка складається з: 1-столова, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, 5-туалет, І-балкон, ІІ-лоджія, загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 21,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ (Дніпро), вул. Жуковського, буд. 21 передав в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» (а.с. 27-30).

21 квітня 2008 року між позивачем і ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року, яким сторони цього правочину погодили процентну ставку траншами в розмірі 14 % річних в межах максимального ліміту заборгованості до 106680 доларів США (а.с. 10-11, 12).

26 вересня 2012 року між позивачем і ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року, за умовами якого предмет договору становить 106680 доларів США зі сплатою 14 % річних, а з 20 жовтня 2008 року 15 % річних і комісій в розмірі і порядку, визначених додатком № 1 до цього договору (а.с. 13-17, 18-21).

Договором про внесення змін № 3 від 26 вересня 2012 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, сума кредиту в розмірі 37738 доларів США 06 центів разом із нарахованими процентами в сумі 4592 доларів США 95 центів переведено в гривню за курсом 8,17 гривень за 1 долар США, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін загалом становить 345844 грн. 35 коп. максимальний ліміт кредитування, строком повернення до 25 вересня 2032 року; з дати укладення цього договору процентна ставка встановлюються в розмірі 9,9% річних (а.с. 22-26).

У звязку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року і додаткових договорів до нього, виникла прострочена заборгованість, розмір якої, станом на 12 травня 2017 року, становить 576603 грн. 31 коп. та про необхідність погашення якої протягом тридцяти днів позивач повідомляв відповідачів вимогою про усунення порушень вимогою про добровільне виселення від 20 липня 2017 року (а.с. 40, 41).

Згідно з розрахунком заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що розмір заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року, станом на 12 травня 2017 року, становить 576603 грн. 31 коп. та складається з: суми заборгованості за кредитом 344403 грн. 33 коп., суми заборгованості за відсотками 147220 грн. 28 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 20877 грн. 64 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення коштів 39248 грн. 35 коп., розміру інфляційних витрат за кредитом 8619 грн. 56 коп., розміру інфляційних витрат за відсотками 16234 грн. 15 коп. (а.с. 43-48).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вони підлягають частковому задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, який був переданий позичальником ОСОБА_1 ПАТ «Укрсоцбанк» в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року та за яким, у звязку з неналежним виконанням зобовязань, виникла прострочена заборгованість.

Позовні вимоги в частині виселення відповідачів не підлягають задоволенню, оскільки кредит за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/119-6 від 31 березня 2006 року був наданий ОСОБА_1 на споживчі цілі, про що зазначено в п. 1.2 цього договору, а не на придбання нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з ч. 3 ст. 33 якого, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із ч. 1, 2 ст. 39 цього закону, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У ч. 3 ст. 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч.3 ст. 109 ЖК Українипісля прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, у ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз наведених норм, права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так й ст. 109 ЖК України. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 109 ЖК України постійне житло має бути визначено в рішенні суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 березня 2006 року між ПАТ Укрсоцбанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір; того ж дня між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за яким останній передав кредитору у заставу квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 17 вересня 2003 року. Тобто придбання житла відбулося до укладання кредитного договору, договору іпотеки, а також до фактичного отримання позичальником 31 березня 2006 року кредитних коштів.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Встановивши у справі, яка переглядається, те, що в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, суд першої інстанції зробив вірний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення.

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи міститься довідка, з якої вбачається, що відповідач має інше житло, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач звертаючись до суду з позовом не зазначив цього житла.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд мав з власної ініціативи зазначити житло, до якого потрібно вселити відповідачів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначену вимогу має викладати саме позивач.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, судом цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог, а тому саме позивач у позові мав визначити те інше житлове приміщення, в яке підлягали виселенню відповідачі. Саме в цьому суд визнає реалізацію законодавчих гарантій дотримання прав та законних інтересів осіб, споживачів фінансових послуг, у зв'язку з фінансовою кризою на ринку іпотечного кредитування, що запроваджені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №303/1590/15-ц в Постанові від 06.03.2018.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального є безпідставними.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в частині, що оскаржується залишити без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року в частині, що оскаржується залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: