Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 380/1149/17
Номер провадження 22-ц/824/2320/2018
Головуючий у суді першої інстанції П.І. Лісовенко
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
05 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 380/1149/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 04 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Лісовенко П.І., в приміщенні Тетіївського районного суду Київської області о 15 год. 11хв., повне рішення складено 12 січня 2018 року

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на додаткове рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Лісовенко П.І., в приміщенні Тетіївського районного суду Київської області о 13год. 18хв.,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, мотивований тим, що з 13.12.2011 по 25.07.2017 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжя придбало легковий автомобіль Geely CK 1.5і impress, 2014 року випуску, міні-трактор марки SHIFENG SF244 WITH CABIN, 2013 року випуску. Вказане майно є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, але відповідач відмовляється добровільно вирішити питання щодо поділу цього майна, після розірвання шлюбу продовжує користуватися автомобілем та трактором. У зв'язку із зазначеним просить суд залишити вказане рухоме майно в користуванні відповідача, стягнувши з нього на її користь вартість частки вказаного майна у розмірі 97 225, 00 грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 04 січня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Визнано міні-трактор марки SHIFENG SF244 WITH CABIN, 2013 року випуску, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у сумі 11 700, 00грн. в рахунок вартості ? частини зазначеного міні - трактора.

Додатковим рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у поділі легкового автомобіля Geely CK 1.5i impress, 2014 року випуску.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення порушив принцип рівності сторін перед законом і судом, оскільки суд відмовляючи їй у задоволенні позовних вимог про поділ спільного автомобіля не надав правової оцінки показанням свідка ОСОБА_5, які підтверджували придбання автомобіля за спільні кошти подружжя. Суд помилково дійшов висновку про те, що відповідач придбав автомобіль за власні кошти, які зняв з карткового рахунку у банку та які належали йому ще до реєстрації шлюбу. Наявна у справі фотокопія розрахунково товарного чеку не є доказом переведення коштів у розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за її 1/2 частку у тракторі та автомобілі у розмірі 66260 грн., але посилалась на довідку ФОП ОСОБА_6 від 02 серпня 2017 року, відповідно до якої ринкова вартість легкового автомобіля Geely CK 1.5і impress, 2014 року випуску, без урахування комплектності, технічного стану, товарного вигляду, дефектів та пробігу складає 109120 грн., вартість міні-трактора марки SHIFENG SF244 складає 85330 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що висновок суду у тому, що ним не було надано доказів на підтвердження придбання міні - трактора за власні кошти суперечить фактичним обставинам справи. Суд помилково визнав недопустимим доказом надану виписку із ПАТ «КБ «Приватбанк», що підтверджує придбання ним за власні кошти рухомого майна, яке позивач просить поділити як спільне сумісне майно подружжя.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 доводи своїх апеляційних скарг підтримала та просила задовольнити їх з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечувала з підстав її необґрунтованості. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористалася.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 підтримали подану відповідачем апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених підстав. Проти задоволення апеляційних скарг позивача заперечували, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційні скарги позивача не скористалися.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг сторін, законність та обґрунтованість судових рішень в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний міні-трактор придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не надав належних та допустимих доказів придбання ним міні - трактора за особисті кошти, а оскільки трактор перебуває в користуванні у відповідача, а позивач бажає отримати грошову компенсацію її 1/2 частку міні - трактора, тому з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація на користь позивача у розмірі 11 700, 00грн. в рахунок вартості 1/2 частини спірного міні - трактора, що належить позивачу. Визначаючи розмір грошової компенсації суд виходив з доказів, які підтверджують вартість міні-трактора - 23400 грн., за яку його було придбано. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поділу автомобіля, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в цій частині, встановивши, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він буд придбаний за особисті кошти відповідача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на таке.

Так, стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми матеріального права майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою статті 372 ЦК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз'яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, з 13.12.2011 року по 25.07.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали міні-трактор марки SHIFENG SF244 WITH CABIN, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини від 03.11.2015 року, серії НОМЕР_2.

Із копії договору купівлі-продажу №ДКП1 0510-03/15, укладеного 05.10.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мініагротехніка» та відповідачем, а також видаткової накладної №2234 від 05.10.2015 року встановлено, що вартість міні-трактора SF244 WITH CABIN становила 23 400,00 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що спірний міні-трактор був придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому є спільною власністю сторін і з урахуванням того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна, суд поділив це майно, визнавши рівними частки подружжя у ньому та стягнув на користь позивача вартість 1/2 частки міні-трактора, залишивши трактор на праві власності відповідачу.

При цьому суд першої інстанції, врахувавши положення статей 60, 69, 70 СК України, обґрунтовано визначив розмір компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд вірно взяв до уваги наданий відповідачем договір купівлі-продажу міні-трактора SF244 WITH CABIN №ДКП1 0510-03/15, укладений 05.10.2015 року між ТОВ «Мініагротехніка» та відповідачем, а також видаткову накладну № 2234 від 05.10.2015 року, відповідно до якої вартість міні-трактора становила на час його придбання 23 400,00 гривень, а тому вірно стягнув на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 11 700, 00 грн. (23400:2=11700 грн.) Суд вірно не взяв до уваги довідку ФОП ОСОБА_6 від 02 серпня 2017 року відповідно до якої вартість міні-трактора марки SHIFENG SF244 складає 85330 грн., оскільки ФОП ОСОБА_6 не оглядав спірний міні-трактор, а відповідно ним не було враховано його комплектності, технічного стану, товарного вигляду, дефектів та пробігу. Оскільки міні-трактор був придбаний у 2015 році та знаходився в користуванні подружжя, відповідно за два роки його експлуатації (з дати придбання трактора до дати видачі довідки) його вартість не могла зрости.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційних скарг, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, доказів на спростування встановлених судом обставин щодо визначення міні-трактора спільним майном подружжя відповідачем у розпорядження суду не надано. Посилання у апеляційній скарзі на те, що він придбав міні-трактор за свої власні кошти не підтверджуються наявними у матеріалах справи та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами. Грошові кошти, які отримував відповідач в якості заробітної плати під час шлюбу не є його особистою власністю, такі грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи в цій частині, доведені.

Щодо доводів апеляційних скарг позивача про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судом встановлено, що відповідач станом на 08.12.2011 року, тобто до реєстрацію шлюбу з позивачем, мав кошти у сумі 102 629,41 грн., що відображається в історії по картковому рахунку ОСОБА_4, виданої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 30.08.2017. Зазначені кошти є особистими коштами відповідача оскільки отримані ним до реєстрації шлюбу, а тому вони не можуть бути визнані спільним майном подружжя з урахуванням зазначених вище норм закону.

Вказані кошти ОСОБА_4 зняв з власного карткового рахунку 23.06.2014 року, що підтверджується заявою на видачу готівки № 17YМ8483 від 23.06.2018 (а.с.43, т.І).

Із квитанції від 25.06.2018 № П982886 вбачається, що спірний автомобіль Geely CK 1.5і impress, 2014 року випуску був придбаний відповідачем за грошові кошти у сумі 93 900,00 грн., які були перераховані ТОВ «Автогруп» (а.с.41, т. І).

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за його власні кошти, до яких відноситься заробітна плата та відсотки по залишку на картковому рахунку, отримані відповідачем до шлюбу. Надані відповідачем виписки по картковому рахунку безспірно підтверджують, що наявні на його власному картковому рахунку грошові кошти витрачені ним на придбання автомобіля Geely CK 1.5і impress, 2014 року випуску. Доказів на спростування зазначеного позивачем не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5, оскільки вона, як матір позивача, є заінтересованою особою у вирішенні даного спору. Доказів того, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 грошові кошти на придбання спірного автомобіля матеріали справи не містять. Крім того, показання свідка повністю спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційних скарг були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи сторін.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

Інші доводи апеляційних скарг, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваних рішень, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених у скаргах, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду та додаткове рішення першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги позивача і відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 04 січня 2018 року та додаткове рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року залишити без змін, апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна