Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 607/18288/14-ц

провадження № 61-978св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції;

заінтересовані особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Щавурської К. М. від

17 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції звернувся до суду із поданням, в якому просив замінити сторону виконавчого провадження, а саме: боржника ОСОБА_2 на ОСОБА_3 з виконання виконавчого листа, виданого 15 жовтня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про зобов'язання знести частину самовільно збудованого гаража на земельній ділянці спільного користування довжиною 3,22 м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_2 на межі земельної ділянки ОСОБА_1 і землі загального користування.

Подання мотивоване тим, що згідно з договором дарування від 08 травня

2009 року власником 1/2 частки будинку та надвірних споруд по

АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та спірну земельну ділянку рішенням Тернопільської міської ради надано їй в оренду.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року, подання головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції задоволено.

Замінено сторону виконавчого провадження ОСОБА_2 на ОСОБА_3 з виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2013 року про зобов'язання

ОСОБА_2 знести частину самовільно побудованого гаража на земельній ділянці спільного користування довжиною 3,22 м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_2 на межі земельної ділянки ОСОБА_1 і землі загального користування.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 майно, яке на підставі рішення суду повинно бути знесено (демонтовано), а тому подання підлягає задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_4, до якої приєдналась

ОСОБА_3, задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником

ОСОБА_4, задоволено.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

05 жовтня 2015 року скасовано.

Постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні подання головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міськрайонного управління юстиції про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 44914190 відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки ОСОБА_3 набула права власності на майно за договором дарування, який не містить обовʼязку обдарованого вчинити певні дії (стаття 725 ЦК України) та не свідчить про перехід до обдарованої особи - ОСОБА_3 обовʼязку по знесенню частини надвірної будівлі - реконструйованого ОСОБА_2 гаража, а тому заміна сторони виконавчого провадження не відповідає вимогам Закону.

05 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою подання державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 44914190 задовольнити.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при повторному розгляді даної справи, судом апеляційної інстанції не було враховано висновки і мотиви ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року.

Не враховано, що з моменту винесення рішення суду від 17 січня 2002 року по справі № 276-2002, яке набрало законної сили 26 березня 2002 року, щодо зобов'язання ОСОБА_2 знести частину самовільно спорудженого гаража на земельній ділянці спільного користування довжиною 3,22 м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_2 на межі земельної ділянки ОСОБА_1 і землі загального користування, та до моменту укладення вищевказаного договору дарування (тобто з 2002 по 2009 рік) на виконанні у Державній виконавчій службі міста Тернополя № 2 знаходився виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду № 2-9 від 17 січня 2002 року. Більше того, 25 серпня 2005 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 05 серпня 2005 року Тернопільського міськрайонного суду № 2-9 від 17 січня 2002 року та присвоєно № 1337.

Не надано оцінку встановлення реконструкції гаража на сарай та не обґрунтовано у мотивувальній частині факту даної реконструкції будь-якими доказами.

03 листопада 2016 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подано заперечення на касаційну скаргу, в якому вкаує, що касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 17 січня 2002 року вирішено спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні заїздом, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня

2002 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від

07 жовтня 2003 року, рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 17 січня 2002 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 знести частину самовільно збудованого гаража, що розташований на земельній ділянці спільного користування, і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_2 на межі земельної ділянки ОСОБА_1 і землею загального користування.

Згідно договору дарування від 08 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу (реєстровий номер 1911), ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22703184 від 13 травня 2009 року реєстраційний номер 27202878 власником 1/2 частини домоволодіння, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (підстава - договір дарування від 08 травня 2009 року).

Рішенням Тернопільської міської ради від 29 листопада 2013 року земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,03 га надано в користування ОСОБА_3 та 27 січня 2014 року з нею укладено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1, яку надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Договір оренди зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Установлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться частина гаража та огорожі, які згідно з рішенням суду підлягають знесенню, знаходяться на земельній ділянці, що надана в оренду ОСОБА_3

На виконанні в головного державного виконавця знаходиться виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду від 15 жовтня 2013 року про зобов'язання ОСОБА_2 знести частину самовільно спорудженого гаража на земельній ділянці спільного користування довжиною 3,22 м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_2 на межі земельної ділянки ОСОБА_1 і землі загального користування.

Постановою від 30 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження

№ 44914190 за виконавчим листом № 2-9/2002, виданим 15 жовтня

2013 року.

Згідно з вказаною постановою сторонами виконавчого провадження є

боржник - ОСОБА_2, та стягувач - ОСОБА_1

Дане подання про заміну сторони виконавчого провадження вже було предметом судового розгляду, а саме: ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 27 січня 2015 року, у задоволенні подання відмовлено.

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року ухвали судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договір дарування не містить обов'язку обдарованого вчинити певні дії та не свідчить про перехід до обдарованої ОСОБА_3 обов'язку із знесення частини надвірної споруди - самочинно збудованого ОСОБА_2 гаража, є невірним. Також суд касаційної інстанції критично віднісся до посилання судів на те, що згідно з планом земельної ділянки та характеристикою будівель самочинно збудований ОСОБА_2 гараж, частина якого підлягала знесенню, за договором дарування перейшов у власність ОСОБА_3 і згідно з правовстановлюючими документами числиться сараєм під літ. «Б», тому вважав її узаконеною будівлею. Окрім того, посилання на те, що самочинно збудований гараж, частина якого підлягала знесенню, на теперішній час перейшов у власність ОСОБА_3 і числиться сараєм під літ. «Б», не може бути підставою для невиконання судового рішення, яким зобов'язано знести таке майно, так як набуття права власності на майно відбулось після набрання рішенням законної сили, яким зобов'язано знести це майно.

Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Згідно частини четвертої статті 338 ЦПК України (у редакції 2004 року) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На підставі частини пʼятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї з сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду з заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії вчинені до його вступу у виконавче провадження обов'язкові тією мірою, в якій вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Статтею 378 ЦПК України (у редакції 2004 року) визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд замінює сторону виконавчого провадження правонаступником.

Частиною першою статті 212 ЦПК України (у редакції 2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у матеріалах справи доказів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подання головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 44914190 підлягає задоволення, оскільки ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 майно, яке на підставі рішення суду підлягає знесенню (демонтуванню).

Апеляційний суд у порушення вимог статтей 212 - 214, 303 ЦПК України (у редакції 2004 року), встановивши обставини у справі, вдався до переоцінки доказів, дійшов помилкового висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 набула права власності на майно за договором дарування, який не містить обовʼязку обдарованого вчинити певні дії (стаття 725 ЦК України) та не свідчить про перехід до обдарованої особи - ОСОБА_3 обовʼязку по знесенню частини надвірної будівлі - реконструйованого ОСОБА_2 гаража, а тому заміна сторони виконавчого провадження не відповідає вимогам Закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає Закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, ухвала апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали районного суду.

Керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року скасувати, залишити в силі ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована ухвала апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило