Єдиний унікальний номер: 448/903/16-ц
Провадження № 2/448/15/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23.01.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Білоус Ю.Б.,

при секретарі Кривяк О.В.,

за участю:

представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

28.07.2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що є власником житлового будинку №19 по вул.Вишенського І. в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області на підставі Договору дарування від 22.08.2012року.

Вказує, що в даному житловому будинку є зареєстрованою її мати ОСОБА_4 (відповідачка у справі), однак вже тривалий час така фактично не проживає у будинку та не бере участі у його утриманні.

Вказує, що ОСОБА_4 з 2013року проживає за іншою адресою, у своїй власній квартирі за адресою: м.Львів, вул.Б.Лепкого, 4/2, самостійно залишила будинок та не повертається до нього більше трьох років. На прохання добровільно виписатися з даного будинку відмовляється, що є перешкодою для продажу будинку.

Зазначає, що між ними не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок, встановлений законом.

З огляду на наведене, просить суд визнати відповідачку ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: с.Княжий Міст, вул..І.Вишенського, 19, Мостиського району Львівської області.

В судовому засіданні представник позивачки - ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на обставини наведені у письмових запереченнях проти позову (а.с.27,28). Зокрема на те, що будинок №19 по вул.І.Вишенського в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області на підставі Договору дарування від 29.03.1991року належав чоловіку відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, де вони постійно проживали. На даний час відповідачка проживає у спірному будинку, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком проводить у ньому ремонтні роботи тощо. Також зазначив, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_4 не проживала у даному будинку тривалий час.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на підставі Договору дарування №429 від 22.08.2012року (а.с.2) належить на праві власності житловий будинок №19 по вул.Вишенського І. в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області, що підтверджується копією ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав КП «Мостиське РБТІ» №35347325 від 31.08.2012року (а.с.3).

Згідно даних Будинкової книги для прописки громадян (а.с.5-7) у даному житловому будинку є зареєстрованою мати позивачки ОСОБА_4 (відповідачка у справі), але фактично остання не проживала за вищевказаною адресою з 2013 року по 2016 рік, що підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: актом обстеження фактичного проживання ОСОБА_4 комісії Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області №113 від 29.06.2016року (а.с.8) та актом уточнення акту фактичного проживання ОСОБА_4 №113 від 29.06.2016року комісії Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області від 07.09.2016року (а.с.49).

Як відомо із акту про підтвердження постійного місця проживання від 09.09.2016року (а.с.48) відповідачка ОСОБА_4, починаючи з 2013року та станом на 09.09.2016року, постійно проживала разом зі своєю дочкою ОСОБА_6 у власній квартирі за адресою м.Львів, вул.Б.Лепкого, 4/2. Також вказані обставини підтверджуються актом комісії ЛМКП «Айсберг» Львівської міської ради від 12.09.2016року (а.с.47) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №62457222 від 01.07.2016року (а.с.9).

Судом також встановлено, що на підставі Договору міни від 19.09.2017року (а.с.110) відповідачка ОСОБА_4 в обмін на вищевказану квартиру за адресою: м.Львів, вул.Б.Лепкого, 4/2, отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй по даний час, що підтверджується Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухому майно №100570232 від 17.10.2017року (а.с.115).

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи зі змісту положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.

Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.

Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачкою ОСОБА_4, та позивачкою ОСОБА_3, як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачкою права на користування житлом на час її відсутності.

Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідачки у належному позивачці житловому будинку у період з 2013року і до часу звернення до суду із даним позовом, факту чинення їй перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачкою дій у зазначений період часу, які б свідчили про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням.

Суд не бере до уваги заперечення відповідачки та її представника проти позову мотивовані тим, що відповідачка ОСОБА_4, на даний час проживає у спірному житловому будинку, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком, проводить у ньому ремонтні роботи, що підтверджується актом комісії Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №179 від 11.12.2017року та копіями товарних чеків на придбання будівельних матеріалів та санітарно технічного обладнання для облаштування спірного будинку, оскільки, як встановлено судом, відповідачка повторно, без належних правових підстав, вселилася у спірний житловий будинок вже після звернення позивачки до суду із даним позовом.

На думку суду, дані обставини не спростовують встановленого в ході розгляду справи факту про те, що відповідачка ОСОБА_4 не проживала у спірному житловому будинку з 2013 року по день звернення позивачки до суду із даним позовом 28.07.2016року, тобто близько трьох років підряд, а відтак втратила право на користування цим житлом.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачка ОСОБА_4 без поважних причин була відсутня у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагалася вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком їй не чинилось і вона добровільно обрала собі інше місце проживання, має своє власне житло квартиру, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачці у здійснені нею права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку №19 по вул.Вишенського І. в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилими приміщенням за адресою: Львівська область, Мостиський район, с. Княжий Міст, вул. Вишенського І., будинок 19.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус