АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 серпня 2018 року

м.Харків

справа № 639/5548/15-ц

провадження № 22-ц/790/4111/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей по Новобаварському району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту права постійного проживання та користування жилими приміщеннями та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Єрмоленко В.Б. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 07 травня 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту права постійного проживання та користування жилими приміщеннями та вселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: положення статей 33 та 47 Конституції України, статті 29 та 405 ЦК України, статті 156 ЖК України, якими гарантоване право позивача на проживання в житловому будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не є членом сім'ї нових власників спірного будинку, домовленостей щодо проживання ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 не має, а тому відсутні підстави для вселення позивача у вказаний будинок та визнання за нею права користування житловими приміщеннями.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на праві власності.

Згідно довідки дільниці №21 КП «Жилкомсервіс» від 16 квітня 2013 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 (як власник будинку), ОСОБА_1 (донька власника), ОСОБА_7 (онука власника), та ОСОБА_2 (онука власника) (а.с.6 т.1).

31 липня 2013 року за договором ОСОБА_6 подарувала належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_2 (а.с.7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла (а.с.283 т.1).

Наразі власниками вищевказаного житлового будинку є неповнолітні: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.08.2015 року, за яким ОСОБА_2 подарувала будинок своїм неповнолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені яких діяв законний представник ОСОБА_3 ( а.с. 61 т.2).

Справи за участю сторін у даній справі неодноразово були предметом судового розгляду (а.с.103,251-273 т.1).

Судовими рішеннями, які були ухвалені щодо спірного житлового будинку встановлено, що на початку 2012 року ОСОБА_1 виїхала з будинку АДРЕСА_1.

Під час розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_1 з часу виїзду із будинку у 2012 року і до теперішнього часу в ньому не мешкає. Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі доказами і не спростовуються сторонами.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона має право постійно проживати та користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації по АДРЕСА_1. Відповідачка ОСОБА_2 12 жовтня 2013 року за її відсутності замінила замки на вхідних дверях в жилий будинок, чим фактично позбавила її можливості доступу в приміщення жилого будинку та порушила її право на проживання в ньому. У зв'язку з такими діями відповідача вона фактично залишилася без житла, особистих речей та вимушена тимчасово проживати у своїх знайомих за різними адресами.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, тобто чоловік власника будинку, їх діти і батьки, а також інші особи.

Особа, яка вселилася у будинок (квартиру) як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 156 ЖК України,з урахуванням положень ч. 1ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку, права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. 810,814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Права ОСОБА_1, яка не є власником спірного будинку, на його користування були похідними від прав колишнього власника цього будинку, її матері ОСОБА_6 А з припиненням її права власності, припинилося і право користування позивача будинком, що належить відповідачам.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не є членом сім'ї власника будинку АДРЕСА_1. Між сторонами відсутні домовленості щодо проживання позивачки у вказаному будинку.

З відповіді заступника начальника Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 30.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 з 30.01.2016 року знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку зі зміною власника домоволодіння (а.с.281 т.1).

Таким чином на даний час ОСОБА_1 не мешкає та не зареєстрована за адресою спірного будинку.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для встановлення факту права постійного проживання, вселення позивача у спірний будинок та визнання за нею права користування житловими приміщеннями, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки відповідачі є новими власниками будинку, згоди на вселення та реєстрацію у ній позивачки не давали.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

С.С. Кругова