Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№319/1668/16 головуючий у 1-й інстанції: Ходько В.М.
провадження № 22-ц/778/274/18 суддя-доповідач: Кухар С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіКухаря С.В.
суддів:Бєлки В.Ю
Воробйової І.А.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 31 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач 22.02.2013 року та 22.03.2013 року взяв у позивача в борг 19 440 грн. і 14 400 грн. відповідно, які він зобов'язався повернути до 01.12.2013 року. Зобов'язання за договором позики були оформлені борговою письмовою розпискою, складеною відповідачем власноруч, проте виконані не були через складне фінансове становище відповідача, що спонукало ОСОБА_6 звернутися до суду з відповідним позовом.

Після уточнення вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 77 009, 10 грн., яка складається з: 33 840 грн. - заборгованості за основним боргом, 39 615, 90 грн. - інфляційне збільшення заборгованості, 3 553, 20 грн. - 3 % річних від простроченої суми, а також судові витрати в сумі 770, 10 грн.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 31 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у розмірі 77 009, 10 грн., яка складається з сум: 33 840 грн. - заборгованість за основним боргом, 39 615, 90 грн. - інфляційне збільшення заборгованості, 3 553, 20 грн. - 3 % річних від простроченої суми, а також судові витрати в сумі 770, 09 грн., а всього 77 779, 19 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом попередньої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки (оригінал на а.с.69), ОСОБА_5 22.02.2013 року взяв в борг у ОСОБА_6 19 440 грн., які зобов'язався повернути в строк до 31.12.2013 року, на зворотному боці вказаної розписки написано: "Взяв додаткову суму у розмірі 14 400 грн. 22.03.2013 року".

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошової суми із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15.

Судом першої інстанції вірно критично оцінено доводи представника відповідача, які є і доводами апеляційної скарги, про фактичне виникнення боргових зобов'язань не з договору позики, а з іншого правочину, зокрема договору купівлі-продажу посівного матеріалу з відстрочкою платежу з наступних підстав.

Так, суд вірно зазначив, що за змістом ст.ст.203, 207, 208, 218 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Суд вірно зазначив, що відповідачем у порушення вищевказаних положень закону не доведено, що його боргові зобов'язання за розпискою виникли з іншого ніж позика правочину, зокрема з договору купівлі-продажу посівного матеріалу, за яким сторони домовилися про відстрочку платежу.

При цьому, позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк, зазначене підтверджує факт укладення саме договору позики між ними та його умови. Таким чином, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст.ст.526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач у визначений в розписці строк гроші не повернув, свої зобов'язання не виконав а тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом норм законодавства, щодо існування між сторонами інших правовідносин, щодо показань свідків щодо безгрошовості розписки зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 31 липня 2017 року у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, яку буде складено на протязі п'яти днів.

Повна постанова складена 25 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: