ПОСТАНОВА

Іменем України

01.08.2018року м. Кропивницький

Справа № 383/1031/17

Провадження № 22-ц/781/1255/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковський О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: Бобринецька міська рада, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діє представник - адвокат ОСОБА_7, на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області (суддя Замша О.В.) від 16 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5, від імені яких діяв представник - адвокат ОСОБА_7, звернулися до суду з позовом до Бобринецької міської ради та ОСОБА_6 у якому просили суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий 24 жовтня 2012 року Бобринецькою міською радою ОСОБА_6, на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Свою вимогу позивачі обґрунтовували тим, що з 2009 року вони являються співвласниками жилого будинку з належними до нього будівлями за адресою: АДРЕСА_2, який розташовується на земельній ділянці 1866,1 кв.м. Позивачі розпочали процес приватизації земельної ділянки, але під час внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, кадастровим реєстратором відмовлено у здійснені реєстраційної дії у зв'язку з відсутністю погодженої технічної документації із землеустрою та у зв'язку з перетином меж їх земельної ділянки із сусідньою земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_6 відповідно до оспорюваного державного акту на право власності на землю. Вони стверджують, що під час оформлення відповідачем державного акту на право власності на землю було допущено порушення норм ст. 198 ЗК України та п. 3.1.2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та її закріплення межовими знаками, а саме: в частині погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, тобто з позивачами, що в кінцевому результаті привело до порушення їх прав.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 травня 2018 року, на підставі письмової зави позивачів про закриття провадження у справі та стягнення судових витрат (а.с. 77 - 79), суд закрив провадження у справі у зв'язку з відмовою позивачів від позову, а в стягненні з ОСОБА_6 на користь позивачів компенсації судових витрат відмовив.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачі мають право відмовитися від пред'явленого ними позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив з того, що після відкриття провадження у справі сторони самостійно урегулювали виниклий між ними спір, але задоволення відповідачем позовних вимог не відбулося так, як оспорюваний державний акт на право на земельну ділянку не був скасований. Врегулювання сторонами спору у спосіб, відмінний від зазначеного позивачами у позовній заяві, не є тотожним задоволенню відповідачем позовних вимог.

У поданій представником позивачів - адвокатом ОСОБА_7 апеляційній скарзі міститься клопотання про скасування ухвали суду першої інстанції від 16 травня 2018 року та направлення справи до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаргу обґрунтовано тим, що суд не врахував предмет позову, який полягав в усуненні перешкод у користуванні позивачам власною земельною ділянкою. Після пред'явлення позову відповідач ОСОБА_6 самостійно підписав технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку позивачів та переробив технічну документацію із землеустрою на свою земельну ділянку, що дало позивачам можливість здійснити державну реєстрацію їх земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Такими своїми діями відповідач задовольнив вимоги позивачів. Витрати, які підлягають компенсації позивачам складаються з сплаченого під час пред'явлення позову судового збору в сумі 640 грн. та 352 грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги а також 4000 грн. витрат на правову допомогу, надану адвокатом при підготовці позову та в суді першої інстанції, і 800 грн. за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_6 надав суду відзив на апеляційну скаргу в якому висловив свою оцінку апеляційної скарги позивачів і вважає її безпідставною. Він вказує на те, що добровільного задоволення ним позовних вимог не відбулося так. як позивачі просили суд визнати його державний акт на право власності на землю недійсним, але жодних рішень про недійсність цього правовстановлюючого документа ніким не приймалося. Крім того, він вважає, що позивачі невірно визначилися із способом захисту своїх прав.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачів - адвокат ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 заперечив проти доводів і вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правову допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137, частин 1 і 2 ст. 141 ЦПК України за результатами розгляду справи судові витрати підлягають розподілу між сторонами в залежності від результату розгляду справи.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимогу наслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Таким чином, у відповідності до норм ч. 2 ст. 142 ЦПК України позивач має право на присудження з відповідача на свою користь судових витрат (судового збору та витрат на професійну правничу допомогу) за сукупності таких обставин: 1) після звернення позивача з позовом відповідач самостійно задовольнив пред'явлені до нього позовні вимоги, 2) позивач не підтримує свої позовні вимоги у зв'язку з їх задоволенням відповідачем, 3) суд закрив провадження у справі.

Позовні вимоги можна визначити як клопотання позивача до суду про застосування відносно відповідача матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав позивача та вплив на порушника.

Такі заходи передбачені, зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, іншими актами законодавства, договором.

Закриваючи провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, суд не встановлює наявність або відсутність фактів порушення прав позивача, суд не постановляє рішення стосовно пред'явлених позивачем вимог. Однак задоволення відповідачем пред'явлених до нього позивачем матеріально-правових вимог, викладених у позовній заяві, що спонукало позивача до відмови від позову, являється достатньою підставою для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат.

У справі, яка переглядається, позивачі відмовилися від позову, посилаючись на врегулювання спору шляхом підписання ОСОБА_6 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки позивачів в натурі та складання нової технічної документації із землеустрою на земельну ділянку відповідача.

Проте таких вимог позивачі до ОСОБА_6 не пред'являли.

Крім того, обґрунтовуючи свій позов, позивачі посилалися на відсутність у них погодження технічної документації, але не вказали чиє саме погодження відсутнє та з яких причин. Позивачі взагалі не посилалися на те, що відповідач відмовився погоджувати розроблену на їх замовленням технічну документацію із землеустрою.

Підтверджень того, що відповідач припинив чинність належного йому державного акту на право власності на землю, вимогу про що пред'явили позивачі, вони не надали а відповідач стверджує, що його державний акт є чинним. Отже сторони врегулювали спір у спосіб, відмінний від пред'явлених позовних вимог, а пред'явлені позовні вимоги задоволені не були.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми ч. 3 ст. 142 ЦПК України та обґрунтовано відмовив у присудження стягнення з ОСОБА_6 судових витрат, які понесли позивачі.

До того ж, за змістом ст. 141 ЦПК України склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування. На підтвердження втрат на професійну правничу допомогу повинні бути надані договір про надання такого виду допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару адвоката та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження своїх витрат на правничу допомогу позивач ОСОБА_4 надав договір про надання правової допомоги від 15 серпня 2017 року, укладений між ним і адвокатом ОСОБА_7, згідно якого адвокат зобов'язався надавати клієнту правову допомогу у цій справі у вигляді витребування документів, доказів, пред'явлення позову, представництво інтересів в суді, оскарження судових рішень. Сторони цього договору узгодили суму гонорару адвоката - 4000 грн. Позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордеру на сплату ним гонорару на підставі договору від 15 серпня 2017 року в сумі 4000 грн.

Позивач ОСОБА_5 надала суду договір на надання правової допомоги від 15 серпня 2017 року, укладений між ним і адвокатом ОСОБА_7, згідно якого адвокат зобов'язався надавати клієнту правову допомогу у цій справі у вигляді витребування документів, доказів, пред'явлення позову, представництво інтересів в суді, оскарження судових рішень. Сторони цього договору узгодили суму гонорару адвоката - 3000 грн., а в разі необхідності, обумовлену тривалістю процесу та витратами на відрядження, додатково сплатити 1000 грн. Доказів сплати гонорару цей позивач не надав.

Проте, вимагаючи повної компенсації сплаченого гонорару адвоката за обумовлений у договорі комплекс правничих послуг, позивач ОСОБА_4 не надав розрахунку сплачених ним витрат. Представник позивачів - адвокат ОСОБА_7 повідомив суд, що він в інтересах своїх клієнтів здійснював різноманітні запити, витребовував докази, склав позовну заяву, апеляційну скаргу, здійснював представництво позивачів в суді, але свого розрахунку витрат щодо надання комплексу заходів, передбачених договором, також не надав, не підтвердив фактів вчинення ним дій для здобуття доказів у цій справі.

За відсутності детального розрахунку витрат на правничу допомогу, навіть за умови наявності підставі інших умов для їх компенсації, суд був позбавлений можливості надати їм оцінку відповідно до приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду щодо судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діє представник - адвокат ОСОБА_7, без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 травня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст судового рішення виготовлено 4 серпня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: О.Л. Дуковський

С.І. Мурашко