Справа № 359/872/18
Провадження № 2/359/1226/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

29 березня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.

при секретарі Івченко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

01 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН : НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житлом у житловому будинку за адресою : АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2. В даному будинку зареєстрована ОСОБА_2, яка є колишньою невісткою. В лютому 2016 року відповідач виїхала з вказаного будинку та з цього часу проживає в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3. Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_2 із проханням знятися з реєстрації з житлового будинку. Проте, її звернення відповідачем залишено без уваги. Тому, позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов в повному обсязі. Позивач пояснила, що в неї з невісткою завжди були хороші стосунки. Проте ОСОБА_2 посварилась з чоловіком, її сином, в 2016 році, тому зібрала речі і виїхала з їхнього будинку. Особистих речей відповідача в будинку не залишилось. Перешкод в доступі до даного будинку ОСОБА_2 ніхто не чинить, вона може в будь-який час вільно повернутись. Проте відповідач вирішила проживати окремо, шлюб з ОСОБА_3 розірвано.

Відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки з будинку її разом з сином вигнав колишній чоловік і вона поїхала до своєї племінниці і там жила деякий час, а наразі, дійсно проживає в гуртожитку. ОСОБА_2 1 рік чекала, щоб чоловік передумав. Син відповідача проживав з батьком кілька місяців і вона в цей час носила йому їсти до будинку. Проте, свекр заборонив їй туди приходити. З приводу перешкод у користуванні майном до правоохоронних органів не зверталась. В будинку дійсно не проживає з весни 2016 року. Після сварки з чоловіком вона зібрала речі і виїхала з будинку.

Свідок ОСОБА_3 повідомив суду, що відповідач це його колишня дружина, яка вже два роки не проживає з ним за адресою : АДРЕСА_2. Після сварки вона сама зібрала речі і винесла їх з будинку. Дружину він не виганяв, просив пробачення та залишитись, але ОСОБА_2 не хотіла жити з ним далі в будинку його батьків. Наполягала на тому, що слід орендувати квартиру та проживати в ній окремо від батьків ОСОБА_3. Свідок відмовив, оскільки має непогашені борги та здійснює будівництво будинку, у зв'язку з чим вільних коштів на найм житла не було. Зазначив також, що з моменту виїзду відповідача з будинку, він ще протягом року ходив до неї, спілкувався, просив повернутись додому, проте відповідач не йшла на поступки, у зв'язку з чим було прийнято рішення про розлучення. Їх спільний син періодично проживає разом з ОСОБА_3 в будинку батьків. Відповідач приходить до нього, провідує, годує. При цьому перешкод у проникненні як на територію домоволодіння, так і до самого будинку ОСОБА_2 ніхто не створює. Крім того повідомив, що колишня дружина раніше часто за будь-яких підстав могла зібрати речі і піти з будинку, проте свідок вмовляв її та повертав додому. Такі дії для ОСОБА_2 є звичними.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що він являється братом позивача, проживає по-сусідству, часто ходить до них в гості. Помітив, що вже протягом 2 років там не проживає невістка ОСОБА_2. Нічого не запитував у сестри ОСОБА_1 щодо відсутності невістки і про наявний між ними конфлікт, не чув. Подробиць та причин виїзду відповідача з будинку за адресою АДРЕСА_2 не знає і не запитував, оскільки не вважає за можливе та необхідне торкатись особистих справ сім'ї ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що являється сусідом родини ОСОБА_1 та хрещеником позивача. Знає, що ОСОБА_2 не проживає там більше 2-х років. В подвір'ї за адресою АДРЕСА_2, розташованошино монтаж. Тому він буває там майже щодня. Бачив, що відповідач проживала там як дружина ОСОБА_3, проте вже більше 2-х років її не видно там. Син ОСОБА_3 та ОСОБА_2 періодично там був, а її саму свідок не бачив. ОСОБА_5 не відомо чи виганяли ОСОБА_2 з будинку і чи хотіла вона повернутися туди. Про такі речі в сім'ї ОСОБА_2 свідок не запитував, оскільки не вважає себе таким, що має право торкатись особистих справ подружжя та їх стосунків.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідків, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 липня 1989 року (а.с. 6).

Відповідно до Акту обстеження житлових і матеріально - побутових умов від 21 лютого 2018 року складеного депутатом Бориспільської міської ради Київської області Панкявічем І.А. та копії будинкової книги, за адресою : АДРЕСА_2, зареєстровані : ОСОБА_1 (власник будинку), ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_8 (онук) та ОСОБА_2 (колишня невістка), яка не проживає в даному будинку (а.с.43).

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила в суді, що з весни 2016 року вона не проживає за адресою: АДРЕСА_2, хоч і прописана там.

З Акту обстеження житлово - побутових умов від 20 листопада 2017 року складеного депутатом Бориспільської міської ради Київської області Мартишко В.І. і наданого відповідачем, вбачається, що в кімнаті АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_2 з сином ОСОБА_8 з 30 березня 2016 року і по теперішній час.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином судом встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованою в спірній квартирі, там не проживає; перешкод в користуванні цим приміщенням не має; витрат по його утриманню не несе; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за нею право користування жилим приміщенням, не вчиняє. Доказів протилежного суду не надано.

Наведене вище свідчить про відсутність відповідача ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_2, з весни 2016 року без поважних на те причин. Доказів протилежного суду не надано.

Судом не встановлено фактів перешкоджання зі сторони ОСОБА_1 чи її родини в користуванні відповідачу спірним житлом. Сама ж ОСОБА_2 не зверталась до правоохоронних органів з заявами відповідного змісту та не надала жодних доказів на підтвердження таких тверджень.

Відповідно до ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки.

Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який є сином позивача, розірвано (а.с. 8) Наведене підтверджено та не спростовується сторонами у справі.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_2, в розумінні ст. 64, 156 ЖК Української РСР, не є членами сім'ї власника квартири.

Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Власник, згідно ст.319 ЦК України, володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, які є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.

Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідних заяв чи клопотань від відповідача на ім'я ОСОБА_1 чи суду не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність у спірній квартирі поважною, не зазначено і до суду не подано.

Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлю-ні строки, провадиться в судовому порядку.

На підставі наведеного суд вважає, що власник майна ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що ОСОБА_2, яка не є членом сім'ї власника житлового будинку АДРЕСА_2, та яка з весни 2016 року не проживає в ньому, ускладнюють здійсненню ОСОБА_1 права власника майна по володінню, користуванню та розпорядженню будинком.

З огляду на вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений у розмірі - 704 грн. 80 коп. (а.с. 1).

На підставі наведеного та керуючись ст. 319, 321, 383, 391Цивільного кодексу України, ст. 4, 12, 13, 59, 81, 82, 141, 258, 263, 265, 352, 354Цивільного процесуального кодексу України, ст. 9, 64, 71, 72, 155, 156 Житловий кодекс Української РСР, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 41, 47, 48, 129 Конституції України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 виданий 06 березня 2003 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, код платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( паспорт серії НОМЕР_4 виданий 14 серпня 1997 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, код платника податків НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд Київської області до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 квітня 2018 року.

Суддя Л. В. Яковлєва