Справа № 465/4201/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4821/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Гаражного кооперативу №1 по будівництву та експлуатації «Ластівка» про визнання права власності на гараж,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, покликаючись на те, що після смерті її батька ОСОБА_4, вона успадкувала належне йому майно? як спадкоємець за законом, інших спадкоємців немає. Рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова № 350 від 24.06.1980 року її покійного батька було затверджено членом гаражного кооперативу «Ластівка» замість ОСОБА_5 у зв'язку із обміном гаражами по АДРЕСА_3. Відповідно до цього рішення ОСОБА_4 було передано гаражний бокс АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, заповіту не склав, спадкоємцем першої черги його майна за законом є позивач. Вказаний гараж в кооперативі входить до складу спадкового майна, на яке не було оформлено право власності. Просить задовольнити позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на гараж АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається, на те, що членство у кооперативі не дає права успадковувати дозвіл на пожиттєве володіння місцем під забудову у гаражному кооперативі, земля у якому перебуває у довготривалій оренді м. Львова.

Вказує, що суду першої інстанції позивачем не було подано документів про дозвіл ОСОБА_2 на будівництво гаражу, який виданий законно рішенням правління кооперативу. Вважає, що районному суду не було надано реальні докази та документи, позивач ввів суд в оману, і це вплинуло на дане судове рішення на користь відповідача. Також зазначає, що районним судом залишено поза увагою те, що підписи ОСОБА_3 у всіх документах, що є в справі абсолютно різні.

Просить скасувати дане рішення повністю та направити справу на новий розгляд до того ж суду або до іншого суду першої інстанції.

Учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подали. А відтак, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у відсутності учасників судового процесу, що не з'явилися в судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з врахуванням приписів п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28 червня 1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», ст. 331 ЦПК України, ст. 1218 ЦК України, постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходив з того, що позивач ОСОБА_3 є рідною дочкою покійного ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується Свідоцтвом про народження позивача НОМЕР_1 та Свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 НОМЕР_2.

Згідно рішення виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова № 350 від 24.06.1980 року ОСОБА_4 був членом гаражного кооперативу «Ластівка», у його постійному користуванні та володінні перебував гаражний бокс АДРЕСА_1 в гаражному кооперативі, разом із переданими документами на підтвердження оплати за гараж та його благоустрій здійснені попереднім користувачем ОСОБА_5 Факт володіння покійним ОСОБА_4 зазначеним гаражем підтверджується відповідними актами, складеними Гаражним кооперативом №1 по будівництву та експлуатації «Ластівка».

Таким чином, ОСОБА_4 набув у визначеному законодавством порядку право власності на спірний гараж, проте не зареєстрував його в органі, який здійснює реєстрацію нерухомого майна.

Як вбачається із Акту обстеження паспортного режиму АДРЕСА_2 від 14.05.2015 року, з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 покійний ОСОБА_4 проживав за вказаною адресою разом із своєю дочкою ОСОБА_3 Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд прийшов до таких без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважав встановленими - недоведені, висновки ж суду обставинам справи не відповідають, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, при цьому судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Львова № 350 від 24.06.1980 року ОСОБА_4 затверджено членом гаражного кооперативу «Ластівка» замість ОСОБА_5 у зв'язку із обміном гаражами по АДРЕСА_3. Відповідно до цього рішення ОСОБА_4 було передано гаражний бокс АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть НОМЕР_3.

З листа правління гаражного кооперативу «Ластівка» №153-з від 14.05.2008 року вбачається, що на засіданні правління гаражного кооперативу прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_2 на будівництво нового гаража за погодженим проектом у 19 ряді над колишнім гаражем 30А, який завалився влітку 2007 року в результаті проливних дощів і на його місці утворилось сміттєзвалище.

Додатком до листа №153-з від 14.05.2008 року надано згоду ОСОБА_2 надбудувати в ряді 19 гараж на другому поверсі над місцевим сплавним колектором і гаражем 30 А першого поверху ряду 14 (який завалився) з метою ліквідації сміттєзвалища та впорядкування території з врахуванням його заяви.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Частиною 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю ( земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі»

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України

В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення».

В Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України (в редакції 2004 року) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права власності на гараж АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки не підтверджені доказами, які є в матеріалах справи і досліджені судом апеляційної інстанції. При цьому позивачем не надано доказів, а судом першої інстанції не з»ясовано про існування такого гаражного боксу станом на день звернення з позовом до суду, хто провів його будівництво, наявність чи відсутність правовстановлюючих документів на такий, чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, не встановлено коло спадкоємців після смерті останнього, чи ввійшов даний гаражний бокс до спадкової маси і чи спадкувався у передбачений законом спосіб, у разі втрати правовстановлюючого документу на спірний гаражний бокс і неоформлення у зв»язку з цим спадкування на нього у передбачений законом спосіб, чи зверталась позивач, або інші спадкоємці, якщо такі є, з позовом про визначення додаткового строку про прийняття спадщини. Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов пред»явлений до відповідача - гаражний кооператив, у той час як вирішується спір про визнання права власності в порядку спадкування, і не роз»яснив позивачу право залучити до участі в справі інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4, оскільки коло таких позивачем не вказуваклось, а судом першої інстанції не перевірялось, а також ОСОБА_2, якому ще у квітні 2008 року рішення правління гаражного кооперативу «Ластівка» надано дозвіл на будівництво на місці спірного гаражного боксу, так як такий завалився.

Не з'ясовано судом першої інстанції і питання щодо користувача чи іншого власника земельної ділянки, на якій знаходиться спірний гаражний бокс та не залучено такого до участі в розгляді даної справи.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку, в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України (чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач в суді першої інстанції не скористався своїм правом щодо залучення до участі в розгляді справи в якості відповідачів власника земельної ділянки, особи, якій надано дозвіл на будівництво на місці знаходження оспорюваного гаражного бокса - ОСОБА_2, інших, крім позивача ОСОБА_3, спадкоємців після смерті ОСОБА_4, а суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України (чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) не роз»яснив стороні позивача про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, передбачених ст. 51 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів, оцінюючи докази як кожен окремо, так і в їх сукупності на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Гаражного кооперативу №1 по будівництву та експлуатації «Ластівка» про визнання права власності на гараж є недоведеними, а відтак не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Гаражного кооперативу №1 по будівництву та експлуатації «Ластівка» про визнання права власності на гараж - відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Гаражного кооперативу №1 по будівництву та експлуатації «Ластівка» про визнання права власності на гараж - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.