Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2921/16-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №285/2921/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2017 року, яке ухвалено суддею Літвин О.О. в м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «КБ «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № ZRXRR158980642від 27.02.2012 року, ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 8 389, 57 грн. у строк на 12 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01 % в місяць, що складає 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач отримавши кредит, свої зобов'язання за фактичне використання кредиту належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 19.08.2016р. утворилась заборгованість у розмірі 26579 грн. 09 коп.

З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на користь Банку вказану суму заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задоволені повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 26579 грн. 09 коп. заборгованості за кредитним договором, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції не врахував вирок Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2013 року, за яким вона разом з іншими особами була засуджена за ст. 190 КК України за шахрайсткі дії, пов'язані з наданням неправдивих відомостей працівникам банку під час укладення кредитного договору та подальшої сплати щомісячних платежів по кредиту. Згідно даного вироку за цивільним позовом, заявленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 8389 грн. 57 коп., з ОСОБА_2 та інших осіб в солідарному порядку стягнуті збитки за вказаним кредитним договором в розмірі 6789 грн. 57 коп. При цьому судом було враховано часткове відшкодування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збитків на суму 1600 грн. Таким чином, оскільки даним вироком були встановлені обставини введення винними особами працівників банку в оману, даний договір в силу ст.ст. 216, 2301 ЦК України є недійсним та таким, що не створює юридичних наслідків, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав. Подав під час апеляційного розгляду справи заяву про застосування строків позовної давності до вимог Банку, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції його довірителька була позбавлена такої можливості в зв'язку з перебування за межами України на момент ухвалення рішення.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому зазначив, що не буде заперечувати проти зменшення розміру нарахованої пені до розміру заборгованості по тілу кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27.02.2012 року міжПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ZRXRR158980642, який складається із Заяви Позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Відповідно до даного договору відповідач отримала кредит в сумі 8389,57 грн. на строк 12 місяців з 27.02.2012 року по 26.02.2013 року для придбання техніки з перерахуванням кредитних коштів на розрахунковий рахунок, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01 % на місяць, що складає 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З рахунку-фактури № ФТ-0089-00628 та видаткової накладної № ФТ-2595 від 27.02.2012 року, а також копій фіскальних чеків слідує, що відповідач отримала кредитні кошти для придбання газової плити та телевізора, на суму у 8614,16 грн., які разом з страховим платежем склали 10297 грн.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 19.08.2016 року виникла заборгованість в розмірі 26579,09 грн., яка складається із заборгованість за кредитом - 7787,62 грн., заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 17049,61 грн. та штрафу - 1741,86 грн. (500 грн. - фіксована частина, 1241,86 грн. - процентна складова).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст.1048 ЦК).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

За положеннями ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Вирішуючи спір у справі, суд врахував вищевказані вимоги закону та встановивши, що ОСОБА_2 належним чином зобов'язань, передбачених кредитним договором, не виконувала, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, штрафу та пені у вказаному банком розмірі виходячи з наступного.

Під час розгляду справи було встановлено, що вироком Богунського райсуду м.Житомира від 13 вересня 2013 року, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 листопада 2013 року, ОСОБА_2 засуджена за ч.2 ст. 190 КК України за шахрайські дії, пов'язані з наданням неправдивих відомостей працівникам банку під час укладення кредитного договору та подальшої сплати щомісячних платежів по кредиту. Згідно даного вироку за цивільним позовом, заявленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму отриманого відповідачем кредиту по договору № ZRXRR158980642 від 27.02.2012 рокув розмірі 8389 грн. 57 коп., з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку стягнуті збитки за вказаним договором в розмірі 6789 грн. 57 коп. При цьому судом було враховано часткове відшкодування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збитків на суму 1600 грн.

Зі змісту поданої до суду позовної заяви вбачається, що банк просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по тілу кредиту в розмірі 7787,62 грн., виходячи із суми наданого кредиту в розмірі 8389 грн. 57 коп. та проведених в подальшому проплат за кредитом.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, оскільки вироком суду був задоволений позов банку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по тілу кредиту, підстави для стягнення повторно з останньої за вказаним кредитним договором суми тіла кредиту відсутні, оскільки це призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7787,62 грн. є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстав для стягнення одночасно з відповідача як пені так і штрафу за невиконання умов договору не має виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником обов'язків по погашенню кредиту.

У той самий час, кредитним договором передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності також за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 2003цс15).

У зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 500 грн. (фіксованої частини) та штрафу в розмірі 1241,86 грн. (процентної складової).

Разом з тим, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені в сумі 17049,61 грн. за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду справи було встановлено, що заборгованість по тілу кредиту позивачем була стягнути за вироком суду від 13.11.2013 року в розмірі 6789 грн. 57 коп., проте з даним позовом про стягнення заборгованості Банк звернувся в жовтні 2016 року.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.2 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.5 ст.12 ЦПК України, відповідно до якої, суд сприяє учасникам процесу в реалізації їхніх прав, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до розміру присудженого тіла кредиту в сумі 6789 грн.

З цього приводу є правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 03 вересня 2014р. у справі № 6-100цс14.

Таким чином, суд першої інстанції, зробивши висновки, що не відповідають обставинам справи, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

Судом відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір в силу ст. 230 ЦК України є недійсним, оскільки з позовом до суду про визнання даного правочину недійсним сторони не звертались і будь-якого рішення з цього приводу судом в порядку передбаченого законом не приймалось (ст. 215 ЦК України).

Заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог банку, яка була подана під час апеляційного розгляду справи, не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач участі не приймала. Разом з тим про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про свідчить поштове повідомлення про отримання особисто ОСОБА_2 судової повістки, яка була направлена за адресою її місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Заяв про застосування строків позовної давності не подавала.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, та враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, підстав для розгляду апеляційним судом заяви про застосування строків позовної давності не вбачається.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України від 02.03.2016 року, викладеним у справі № 6-2307цс15.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача суми пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в розмірі 6789 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 351 грн. 94 коп. та з позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1128 грн. 07 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання : АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження : вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001) заборгованість за кредитним договором № ZRXRR158980642 від 27.02.2012 року станом на 19.08.2016 року в розмірі 6789 грн. та судовий збір в розмірі 351 грн. 94 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1128 грн. 07 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 01 лютого 2018 року.

Головуючий: Судді: