АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року (суддя Куцоконь Ю.П.) у справі № 569/5886/16-ц за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту.

Кінцева сума лише одних відсотків перевищує суму кредиту у два рази, додаткове нарахування відсотків збільшується, а тому наявний дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту.

Кредитний договір ставить його як споживача (позичальника) в тяжке несправедливе становище в договірних зобов'язаннях, умови кредитного договору суперечать добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Банком не надано йому окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, а також інформаційний лист.

В умовах кредитного договору банк приховав фактичне значення реальної ________________________________________________________________________________

Справа № 569/5886/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Куцоконь Ю.П.

Провадження № 22-ц/787/129/2018 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

процентної ставки та фактичне подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах.

У змісті оспорюваного кредитного договору банк не встановив та не визначив

для нього як позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У договорі № 0 від 24 жовтня 2007 року відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливість настання валютних

ризиків для позичальника; є відсутніми обов'язкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

В момент підписання кредитного договору між сторонами, він був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

При укладенні договору відповідач скористався тим, що йому об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав відомості, які потрібні були позичальнику при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в змісті договору.

Відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги чинного законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, можна дійти до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, він був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

Однак, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та жодної оцінки наданим ним доказам не надав.

Законодавцем прямо передбачено, що у разі ненадання споживачу необхідної для здійснення свідомого вибору інформації під час пропонування продукції, така підприємницька практика є такою, що вводить в оману.

Просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "УкрСиббанк" покликається на законність рішення суду та просить про відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі 50000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,4% річних за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування, на строк до 23 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 24 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_7 були укладені договори поруки та іпотеки.

В цей же день, 24 жовтня 2007 року, між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 жовтня 2007 року, якою сторони погодили внести зміни до кредитного договору, у тому числі, додати до договору додаток № 1 - "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" та додаток № 2 - Тарифи Банку.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ПАТ "УкрСиббанк" при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_3, а також про наявність у таких діях умислу, спрямованого на введення його в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ "УкрСиббанк", укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не заслуговують також на увагу доводи автора апеляційної скарги про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є таким, що відповідає обставинам справи та положенням чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

М.П. Григоренко