Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15234/15-ц

провадження № 61-1245 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

учасники третейського розгляду:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач 1 - ОСОБА_4,

відповідач 2 - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі головуючого судді Котули Л. Г., суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А. від 23 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 08 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Вимоги за заявою мотивовані тим, що рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 8 травня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором в сумі 2 363 745 грн 11 коп. та 24 037 грн 45 коп. витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом.

Заявник вважає, що вказана справа непідвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір у цій справі стосується захисту прав споживачів. Крім того, склад третейського суду, яким прийнято оскаржуване рішення, не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року заява ОСОБА_4 задоволена. Скасовано рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 8 травня 2015 року по справі № 1567/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що даний спір, відповідно до статті 389-5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), не підвідомчий третейському суду, оскільки відносини, що виникли між сторонами та були предметом розгляду в третейському суді, пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_4 є споживачем послуг банку, в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», та відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» даний спір не може бути предметом третейського розгляду.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви ОСОБА_4 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 08 травня 2015 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_5, скасовано та постановлено в цій частині нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 В іншій частині ухвалу залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду, в частині задоволення заяви ОСОБА_4 про скасування рішення третейського суду, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_4, мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи, не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В той же час, апеляційний суд скасував ухвалу суду першої інстанції, в частині задоволення заяви ОСОБА_4 про скасування рішення третейського суду, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_5, та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви, посилаючись на те, що ОСОБА_5 в даному спорі є поручителем, тобто не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим відсутні підстави, передбачені пунктом 14 частиною першою статті 6 Закону України «Про третейські суди» та статтею 389-5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) для скасування рішення третейського суду.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування рішення третейського суду, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_5, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали апеляційним судом не враховано те, що незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а також те, що з урахуванням положень статті 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто в даному випадку спір, що виник між банком та боржником і поручителем є спором щодо споживчого кредиту, який незаконно розглянув третейський суд.

08 червня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу за заявою ОСОБА_4 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 8 травня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 грудня 2017 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 липня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії, згідно з яким банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 99 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим строком повернення до 23 липня 2022 року.

01 жовтня 2008 року, для забезпечення виконання зобов'язань за вище вказаним договором, між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед банком солідарно відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 24 липня 2007 року передбачено, що якщо сторони не дійдуть згоди зі спірних питань шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В. М. постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

Аналогічна домовленість міститься і в пункті 5.2 договору поруки від 01 жовтня 2008 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5

Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банківвід 08 травня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 363 745 грн 11 коп. Вирішено питання щодо розподілу третейського збору.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389-5 ЦПК України та пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту

14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-2074цс15.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішеннятретейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір про стягнення з ОСОБА_4 (боржника) на користь банку заборгованості за кредитним договором не підвідомчий третейському суду, тому рішення третейського суду в цій частині підлягає скасуванню.

Разом з тим, порука є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього непоширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оскільки у справі, яка переглядається, договір поруки містить третейське застереження, то спір між банком і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов'язань за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-580цс17.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви ОСОБА_4 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 08 травня 2015 року про стягнення з ОСОБА_5 (поручителя) на користь банку заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки у справі, яка переглядається, договір поруки містить третейське застереження, а також те, що поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», то спір між банком і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов'язань за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.

Посилання заявника в касаційній скарзі на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1716цс15, не впливають на правильність ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки Верховний Суд України дійшов такого висновку за інших конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик