АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/1216/17

Провадження № 22-ц/787/996/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2018 року (у складі судді Жуковської О.Ю., повний текст складено 04 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

06 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 за письмовим договором позики передав позичальнику ОСОБА_4 у власність грошові кошти в розмірі 18000 грн.

Оскільки відповідач не виконав умови договору, 27 липня 2009 року нотаріусом було здійснено виконавчий напис для стягнення заборгованості у безспірному порядку. Сума на яку пропонувалося звернути стягнення склала 24488 грн, за період з 26.05.2009 року по 27.07.2009 року.

На підставі вказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження, однак грошові кошти з боржника стягнуто не було.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, до стягнення з відповідача підлягає неустойка - 100 грн за кожен день прострочення з 26.05.2009 року по даний час.

Таким чином, сума неустойки, що належить йому за договором позики становить 36500 грн.

Також до стягнення з відповідача підлягають проценти у розмірі 10068 грн 53 коп, за останні три роки до моменту подання позову.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, з ОСОБА_4 необхідно стягнути втрати від інфляції за три останні роки у розмірі 16374 грн 60 коп, а також три проценти річних від простроченої суми, що складає 1621 грн 48 коп.

З урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 11 755 грн 85 коп - проценти за договором позики; 64600 грн - неустойки; 20 163 грн 60 коп - втрати від інфляції у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання за договором позики; 2 037 грн 21 коп - сума 3 % річних.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму втрат від інфляції в зв'язку з простроченням грошового зобов'язання за договором позики в розмірі 20163 грн 60 коп та три проценти річних в розмірі 2037 грн 21 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України є доведеними, а вимоги про стягнення суми процентів та неустойки за договором не підлягають до задоволення, у зв'язку з спливом строку позовної давності.

02 травня 2018 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій він, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки за договором та ухвалити, в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право на позов стосовно стягнення процентів та неустойки виникає окремо за кожний день з моменту нарахування відповідної суми по кожному виду платежу. А тому і позовна давність до вимог про стягнення цих платежів обчислюється по кожному дню, за який вони нараховуються окремо.

Він не пропустив строку для задоволення своєї основної вимоги за договором позики. Ця вимога вже виконується у позасудовому порядку, а тому він не може бути позбавлений права задоволення вимог по сплаті інших платежів, пов'язаних із основною сумою боргу, а саме 3 % річних, втрат від інфляції, процентів, неустойки.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в розмірі 18000 грн, в строк до 26.05.2009 року (а.с. 13).

27.07.2009 року приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий напис № 4171, яким запропоновано звернути стягнення грошових коштів в сумі 24488 грн, з яких 18000 - сума позики; 198 грн - відсоток інфляції за час прострочення платежу; 90 грн - процентна ставка згідно цивільного законодавства (3 % річних); 6200 грн - штрафні санкції за прострочку повернення боргу згідно договору, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 як борг (прострочення повернення коштів з фінансовими санкціями згідно договору та цивільного законодавства) за період з 26 травня 2009 року (а.с. 14).

На підставі вказаного виконавчого напису, постановою про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2017 року старшим державним виконавцем Дубенського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шкарнегою С.М. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 4171 від 27.07.2009 року про стягнення з ОСОБА_4 боргу в розмірі 24488 грн (а.с. 15).

Таким чином борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики від 26 березня 2009 року стягується у порядку виконавчого провадження та на даний час у повному обсязі не повернутий.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевим судом правомірно стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 втрати від інфляції, у розмірі 20163, 60 грн, та 3% річних, у розмірі 2037, 21 грн, за період з 07.06.2014 року по 14.03.2018 року.

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних проведено позивачем відповідно до положень чинного законодавства та відповідачем не оспорювався.

Вимоги ОСОБА_4 про стягнення неустойки та процентів за договором, у зв'язку з пропуском строку позовної давності до задоволення не підлягають.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до того часу поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Правильність такого застосування вищевказаних норм матеріального права узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ОСОБА_4, до ухвалення судом рішення у справі, подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з нього процентів та неустойки (а.с. 76).

Таким чином, місцевим судом правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки та процентів за договором у зв'язку зі спливом строків позовної давності до цих вимог та задоволено позовні вимоги про стягнення, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук