Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 362/7161/15-ц

провадження № 61-855св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Глевахівський селищний голова Жеребцов Валерій Володимирович, Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, голови Глевахівської селищної ради - Жеребцова Валерія Володимировича на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Медведєва К. В. від 22 січня 2016 року та ухвалу колегії суддів апеляційного суду Київської області у складі Олійника В. І., Матвієнко Ю. О., Сліпченка О. І. від 12 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Глевахівського селищного голови Жеребцова В. В., Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (далі - КЖЕП Главахівської селищної ради) про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що між ним та Глевахівською селищною радою в особі її голови було укладено контракт, відповідно до якого його (позивача) було призначено на посаду директора КЖЕП Глевахівської селищної ради терміном з 02 січня 2013 року до

02 січня 2017 року.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови від 29 квітня 2015 року за № 45 його (позивача) звільнено з посади на підставі пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 оспорив вказане звільнення та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі

№ 362/3038/15-ц його позовні вимоги було задоволено частково та поновлено ОСОБА_1 на роботі.

Розпорядженням Глевахівської селищної ради від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі, і оскільки 17 та 18 жовтня були вихідними днями, то 19 жовтня 2015 року він приступив до роботи. В кінці того ж дня (19 жовтня 2015 року) на нараді йому було оголошено нове розпорядження Глевахівського селищного голови від 19 жовтня 2015 року за № 113, яким було припинено дію контракту від 03 січня 2012 року, у звʼязку з чим його було звільнено з посади директора КЖЕП Глевахівської селищної ради.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому оскаржив своє звільнення. При цьому, на переконання позивача, Глевахівський селищний голова заднім числом видав нове розпорядження від 20 жовтня 2015 року за № 117 «Про внесення змін до розпорядження № 113 від 19 жовтня

2015 року», яким ніби виправлено описку в абзаці першому резолютивної частини розпорядження Глевахівського селищного голови від 19 жовтня

2015 року за № 113. Розпорядження від 20 жовтня 2015 року за № 117 отримано ним було лише 30 жовтня 2015 року.

Позивач вважав, що підставою для його діяльності на посаді є саме контракт від 02 лютого 2013 року, який розпорядженням Глевахівського селищного голови від 19 жовтня 2015 року за № 113 не розірвано, тобто контракт є діючим. При цьому позивач не погоджувався з розпорядженням Глевахівського селищного голови від 20 жовтня 2015 року № 117, оскільки його видано після його звільнення.

Крім того, ОСОБА_1 вказував, що власник, яким згідно умов діючого контракту є Глевахівська селищна рада, будь-яких рішень щодо звільнення не приймав, а тому Глевахівський селищний голова одноособово прийняв рішення про його звільнення. Приймаючи оскаржуване розпорядження Глевахівський селищний голова як підставу його прийняття, зазначив порушення ним (позивачем) ряду вимог контракту, що наведені в самому оскаржуваному розпорядженні, вказавши пункти контракту від 03 січня 2012 року, який втратив свою дію. При цьому будь-яких доказів існування зазначених порушень не вказав. Не було взято до уваги те, що він (позивач) фізично не міг допустити перелічених в оскаржуваному розпорядженні порушень умов контракту навіть тому, що в період з грудня 2014 року до червня 2015 року перебував неодноразово на лікарняних та у відпустках і фізично не мав можливості виконувати свої обовʼязки. Його було звільнено без погодження з органом профспілки, який діє на КЖЕП Глевахівської селищної ради, і членом якого він є.

Таким чином, ОСОБА_1 вважав, що спірні розпорядження порушують його право на працю та вимоги діючого законодавства. Глевахівський селищний голова грубо порушив вимоги статтей 47, 116 КЗпП України і будь-яких виплат у звʼязку зі звільненням не було проведено.

Незаконним звільненням йому було завдано значних моральних страждань, які полягають у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів існування, а також стресі, повʼязаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що позбавляє його стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед свавіллям Глевахівського селищного голови. Завдана йому моральна шкода вимагає від нього додаткових значних зусиль для організації свого життя та подолання страху, стресу почуття незахищеності.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 19 жовтня 2015 року за № 113; визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 20 жовтня 2015 року за № 117; поновити його на роботі як незаконно звільненого на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради; виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Глевахівської селищної ради на свою користь моральну шкоду в сумі чотирьох посадових окладів позивача, що становить сумарно

29 230 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від

22 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано розпорядження Глевахівського селищного голови від 19 жовтня

2015 року № 113 та від 20 жовтня 2015 року № 117.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради.

Стягнуто з КЖЕП Глевахівської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 809 грн 06 коп.

Стягнуто з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 8 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області в дохід держави судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради допущено до негайного виконання.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу КЖЕП Глевахівської селищної ради відхилено.

Апеляційну скаргу Глевахівського селищного голови Жеребцова В. В. відхилено.

Апеляційну скаргу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області відхилено.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що головою Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області при звільненні

ОСОБА_1 недотримано вимог пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення позивача.

22 листопада 2016 року Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, голова Глевахівської селищної ради - Жеребцов В. В. подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня

2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У касаційній скарзі Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, Глевахівський селищний голова - Жеребцов В. В. посилаються на те, що для обрахування середньої заробітної плати, яка підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, в порушення положень постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року

№ 10 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», взяв до уваги довідку КЖЕП Глевахівської селищної ради від 16 жовтня 2015 року № 365, про середній заробіток ОСОБА_1, який був обрахований, виходячи за час роботи позивача до першого звільнення.

Окрім того заявники зазначають, що суди попередніх інстанцій не правильно встановили ту обставину, що ОСОБА_1 було звільнено за порушення умов недіючого контракту 2012 року.

При цьому вказують, що всупереч обставинам та відповідним фактам, суди протиправно допустили припущення, що вимоги про вчасне вручення позивачу розпорядження № 117 не було дотримано, що потягнуло собою введення в оману позивача щодо підстав його звільнення, оскільки позивача було звільнено (припинено дію контракту) розпорядженням № 113 від 19 січня 2016 року за порушення, які були виявлені під час дії контрактів 2012 року та 2013 року, а розпорядженням № 117 вносились зміни в частині виправлення технічної описки.

Також заявники вважають завищеною суму моральної шкоди, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, які б говорили про душевне страждання позивача та порушення організації його життя.

03 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представником ОСОБА_1 -

ОСОБА_7 подано заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив касаційну скаргу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, голови Глевахівської селищної ради - Жеребцова В. В. на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частина перша статті 409 ЦПК України).

Судом установлено, 02 січня 2013 року між Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області та ОСОБА_1 укладено Контракт із керівником КЖЕП Глевахівської селищної ради.

За умовами Контракту ОСОБА_1 призначений на посаду директора КЖЕП Глевахівської селищної ради терміном з 02 січня 2013 року до

02 січня 2017 року.

Пунктами 2.2., 2.3., 5.2., 5.3., 5.4. Контракту від 02 січня 2013 року передбачено обов'язки директора та підстави припинення контракту.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови Жеребцова В. В. від

16 жовтня 2015 року № 112 «Про поновлення на посаді Директора КЖЕП Глевахівської селищної ради» на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі

№ 362/3038/15-ц позивача поновлено на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови Васильківського району Київської області Жеребцова В. В. від 19 жовтня 2015 року № 113 з урахуванням змін, внесених в це розпорядження, по Глевахівській селищній раді Васильківського району Київської області від 20 жовтня 2015 року

№ 117 у звʼязку з систематичним порушенням трудового законодавства, умов Контракту, припинено дію контракту від 02 січня 2013 року, укладеного між Глевахівським селищним головою та ОСОБА_1, у зв'язку з чим звільнено ОСОБА_1 з посади директора КЖЕП Глевахівської селищної ради.

Проте судами попередніх інстанцій встановлено, що підстав для звільнення позивача з роботи за систематичне невиконання обовʼязків, передбачених контрактом від 02 січня 2013 року, у відповідача не було через те, що ОСОБА_1 приступив до виконання своїх посадових обовʼязків за Контрактом після попереднього звільнення 16 жовтня 2015 року

(а. с. 10) і до часу його звільнення, 19 жовтня 2015 року, не міг допустити порушень обовʼязків за Контрактом у кількості, зазначеній відповідачем.

За таких підстав висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з недотриманням вимог пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, є правильним.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 і правильно обрахував за період його роботи, 19 жовтня 2015 року, середній заробіток у розмірі 527 грн 41 коп.

Доводи касаційної скарги про порушення, допущені судами попередніх інстанцій при обчислені середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставними.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Виходячи із вищевикладеного, при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав'язків, які полягали у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів існування, а також стресі, пов'язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. Також суди вірно врахували той факт, що позивача було звільнено вдруге в той же день, коли його було допущено до роботи на виконання рішення суду в присутності підлеглих працівників, з якими останній працював.

З огляду на наведене, доводи заявників про те, що ОСОБА_1 завищено суму моральної шкоди, оскільки останнім не надано будь-яких доказів, які б говорили про душевне страждання позивача та порушення організації його життя, є необґрунтованими, тому що доводи свідчать про те, що порушення законного права позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи (два рази), призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини справи, надали належну оцінкам доказам, наявним у матеріалах справи, а тому не можуть бути скасовані по суті правильні та законні рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, голови Глевахівської селищної ради - Жеребцова Валерія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило