АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 88-ц/796/4/2018
ПО С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м. Київ

Справа № 2-9398/2010

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., секретаря судового засідання Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Автогаражний кооператив по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь»

розглянув відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1998 року вона є членом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь». На підставі рішення Київради №5491 від 19 серпня 1999 року кооперативу було надано у постійне користування 5,0031 ГА землі. 8 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району. Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва. Враховуючи, що будівля вже була запроектована та погоджена з відповідними службами, керівництво кооперативу звернулося до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати запроектовані приміщення під магазини та станцію технічного обслуговування, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін у проектну документацію та погодження її з відповідними службами міста. 15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» їй та іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_2 СТО, металевого боксу, а також топкових НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_2. Позивачу особисто були виділені місця під будівництво групи приміщень загальною площею 747,1 кв.м. в блоці НОМЕР_2, а також Ѕ блоку НОМЕР_3. Вказує, що на підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК "Радосинь" передати ці об'єкти їй у власність. Позивач виконала взяті на себе зобов'язання, натомість відповідач не може передати вказані об'єкти у її власність, оскільки згідно вимог Статуту АГК «Радосинь» прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500000 грн. відноситься до компетенції загальних зборів. На її звернення голова кооперативу пояснив, що він неодноразово призначав загальні збори, проте зібрати кворум для вирішення даного питання не вбачається за можливе.

Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду вона користується побудованими за свій рахунок приміщеннями та сплачує податок на землю, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо передання групи приміщень у її власність, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «3», що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «3», що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «3», що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходяться по АДРЕСА_1; право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери "І", що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «3», що складає 675,5 кв.м. від загальної площі 1571,9 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв.м. від загальної площі 244,5 кв.м., які знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» про визнання права власності відмовлено.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності.

Відповідно до п.8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав заяву про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, просив рішення суду скасувати.

Представники АГК «Радосинь» також підтримав заяву ОСОБА_2, просили рішення суду скасувати.

Третя особа ОСОБА_3 заперечував проти заяви ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року.

Інші особи, що беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутності згідно з вимогами ч. 2 ст.372 ЦПК.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, ОСОБА_2 посилалась на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» про визнання зборів уповноважених автогаражного кооперативу від 15 вересня 1999 року та прийнятих ними рішень недійсними. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, про те, що ОСОБА_3 не має права на звернення до суду з цим позовом, оскільки цим рішенням зборів уповноважених його права не порушені.

Вважає, що відсутність права ОСОБА_3 на оскарження зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 19 вересня 1999 року є істотною обставиною, яка спростовує висновки Апеляційного суду м. Києва в рішенні від 26 грудня 2016 року про право ОСОБА_3 на апеляційне оскарження, яка сталанововиявленою після ознайомлення з ухвалою Апеляційного суду Києва від 27 вересня 2017 року.

Згідно з ч.1, п 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент подачі заяви), рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 3-7 постанови від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з'ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 362, 364 ЦПК.

Судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Згідно з частиною третьою статті 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до АГК «Радосинь» про визнання права власності, Деснянський районний суд міста Києва дійшов висновків, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, у зв'язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як убачається з матеріалів справи та змісту рішення Апеляційного суду м. Києва, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з наступного.

Так, судом апеляційної інстанції зазначено, що посилання сторін на те, що у ОСОБА_3 відсутнє право на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки останній не є членом кооперативу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_5 в АГК «Радосинь», а також на довідку АГК «Радосинь» №84 від 14 серпня 2008 року з якої вбачається, що скаржник є членом АГК «Радосинь» згідно зборів уповноважених протоколу №1 від 27 травня 1997 року.

Таким чином, обставини щодо права ОСОБА_3 на звернення до суду з апеляційною скаргою з метою захисту свого права перевірялись судом апеляційної інстанції, яким надана правова оцінка.

Посилання ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 7 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання проведення зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року та прийнятих ними рішень недійсними, є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання проведення зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року та прийнятих ними рішень недійсними, Деснянський районний суд м. Києва у рішенні від 7 серпня 2017 року, з висновками якого погодився Апеляційний суд м. Києва, зазначив про те, що позивачем не доведено яке саме право або інтерес порушено, в чому воно полягає, ким не визнається або оспорюється, тобто встановлено, що рішення зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року ніяким чином не порушує прав позивача ОСОБА_3

Отже, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 серпня 2017 року встановлено безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 , а не відсутність права на звернення ОСОБА_3 до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи зміст ч.1, п 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент подачі заяви), роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 3-7 постанови від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами»обставини, на які посилається ОСОБА_2, а саме відсутність у ОСОБА_3 порушеного права через ухвалення районним судом в 2010 році рішення про визнання права власності на приміщення не є нововиявленими обставинами в розумінні ст. 423 ЦПК України (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент подачі заяви).

Наявність у ОСОБА_3 права на оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року була предметом перевірки Апеляційним судом м. Києва.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини, викладені у заяві ОСОБА_2, не є підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, а тому заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 423-429 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: