Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/4480/17
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

08 серпня 2018 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової O.A.,

при секретарі Горошко О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В позові посилалась на те, що 01 жовтня 2010 року вона уклала з відповідачем договір позики, за яким ОСОБА_2 одержав від неї 50000 (пятдесят тисяч) доларів США на строк до 01 лютого 2015 року. Оскільки у встановлений в договорі строк відповідач борг не повернув, позивач просила стягнути з нього на її користь грошові кошти у розмірі 1305965,00 грн., що є еквівалентним 50000 доларів США за курсом НБУ станом на 11 липня 2017 року.

Ухвалою суду від 10 серпня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 (т.1, а.с.41).

22 листопада 2017 року третя особа ОСОБА_3 подала до суду позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним (т.1, а.с.91-95).

В позовній заяві посилалась на те, що оскаржуваний договір позики від 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фіктивним. Вважає, що даний договір зявився у звязку з тим, що Октябрським районним судом м.Полтави розглядається цивільна справа №554/1093/17 за її позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_2 ніколи не повідомляв їй про те, що брав у ОСОБА_1 кошти в борг, хоча вони перебували у шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та бізнес. Крім того, будучи обізнаною про матеріальний стан позивача, ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_1 просто не мала таких коштів, щоб позичити ОСОБА_2 В розписці ОСОБА_2 зазначив, що взяв кошти в борг для повернення кредиту та будівництва магазину. Але магазин було побудовано ще у 2008 році. Вважаючи, що оспорюваний договір позики є фіктивним, оскільки був укладений виключно з метою уникнення відповідачем ОСОБА_2 поділу спільного майна подружжя шляхом створення фіктивних боргових зобовязань. Тому просила визнати недійсним фіктивним договір позики, укладений 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 50000 доларів США.

13 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог, у якій просила суд визнати заборговані кошти в сумі 50000 доларів США, що в еквіваленті на дату подання позову становить 1305965 грн., спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000 доларів США, що в еквіваленті становить 1305965,00 грн. (т.1, а.с.143-144).

23 січня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про уточнення позовних вимог, у якій зазначила ще одну підставу, з якої просить визнати договір позики від 01 жовтня 2010 року недійсним. Так, посилаючись на те, що даний договір виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений під час шлюбу але без її згоди як другого з подружжя щодо цінного майна, просила суд визнати недійсним договір позики, укладений 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 50000 доларів США (т.1, а.с.206-207).

Ухвалою суду від 03 липня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду за клопотанням позивача (т.2, а.с.88).

У звязку з цим судом продовжено розгляд справи лише в частині позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представники: адвокат ОСОБА_4 та ОСОБА_5 її позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. При цьому посилалися на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_6 проти позову заперечив. Посилаючись на відсутність підстав для визнання позову недійсним, просив в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та її представники, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, клопотань суду не заявляли. В тексті позовної заяви позивач просила в разі її неявки розгляд справи провести без її участі (т.1, а.с.4).

Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не зявились.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, 01 жовтня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 50000 (пятдесят тисяч) доларів США.

Отримання грошових коштів ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_1 підтверджується розпискою, викладеною від імені ОСОБА_2, датованою 01 жовтня 2010 року (т.1, а.с.37).

Як вбачається з даних вказаної розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 50000 доларів США для виплати кредиту та будівництва магазину за адресою: м.Полтава, вул.Кагамлика, 4. Борг зобовязався повернути в строк до 01 січня 2015 року.

Також судом встановлено, що з 07 грудня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с.107).

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір щодо одержання у борг грошових коштів в сумі 50000 доларів США виходить за межі дрібного побутового.

А враховуючи, що на час укладення договору позики за офіційним курсом НБУ (791 грн. за 100 доларів США) вказана сума позики була еквівалентна 395500 грн., що в 436 разів перевищувала розмір прожиткового мінімуму, який з 01 жовтня 2010 року по 30 листопада 2010 року становив 907 грн., даний договір є таким, що укладений стосовно цінного майна.

Посилання ОСОБА_6 - представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні на ту обставину, що дані кошти отримані ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, вкладені в бізнес, як то на будівництво магазину, а значить є особистою власністю ОСОБА_2 та не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Жодного доказу на підтвердження вказаних обставин відповідачем ОСОБА_2 або його представником суду надано не було.

Крім того, зазначаючи, що відповідач ОСОБА_2 01 жовтня 2010 року не міг брати позику на будівництво магазину, ОСОБА_3 надала до матеріалів справи копії дозволу на виконання будівельних робіт №188-08-П від 20 березня 2008 року, згідно якого ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво магазину автозапчастин на власній земельній ділянці по вул.Кагамлика, 4, висновку №2184 розгляду представлених для погодження документів щодо робочого проекту магазину автозапчастин на власній земельній ділянці за адресою: м.Полтава, вул.Кагамлика, 4, замовником у якому є приватний підприємець ОСОБА_2, витягу з розпорядження міського голови від 21 травня 2008 року №289-р «Про призначення державних комісій по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 23 липня 2008 року №222, щодо магазину автозапчастин на власній земельній ділянці за адресою: м.Полтава, вул.Кагамлика, 4 (т.1, а.с.109-119).

Вказані копії не завірені відповідачем ОСОБА_3, яка додала їх до справи, а в судовому засіданні повідомила про відсутність у неї оригіналів вказаних документів.

Відповідно до ст.96 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 повідомив суду, що ставить під сумнів вказані вище докази, копії яких надала ОСОБА_3

Відповідно, на підставі ст.96 ЦПК України вказані докази суд не бере до уваги.

Інших доказів здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності, використання позичених коштів у здійснені підприємницької діяльності, а відповідно і отримання позики у його особисту власність відповідачем або його представником надано не було.

Тому при вирішенні даної справи суд виходить з того, що за договором позики від 01 жовтня 2010 року відповідачем кошти отримані у спільну власність подружжя без письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_3

Крім того, при розгляді справи суд виходить з того, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3, ОСОБА_2 не міг не знати про необхідність отримання згоди дружини на укладення даного договору. ОСОБА_1, також достовірно знаючи про те, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі, не могла не знати про необхідність отримання від ОСОБА_3 згоди на укладення другим з подружжя договору щодо цінного майна. Крім того, сторони даного договору знали або не могли не знати, що така згода від ОСОБА_3 отримана не була.

Тому, укладаючи договір щодо цінного майна без згоди ОСОБА_3 як другого з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діяли недобросовісно.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (правова позиція Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі за N 1622цс15).

Відповідно до ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки згода другого з подружжя ОСОБА_3 - на укладення договору щодо цінного майна договору позики на суму 50000 доларів США не надавалася, при укладенні договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, даний договір необхідно визнати недійсним.

Але суд не бере до уваги посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що за своїм майновим станом ОСОБА_1 не мала заощаджень в сумі 50000 доларів США та не могла надати таку позику відповідачу ОСОБА_2, а також, що даний договір позики оформлений лише у звязку з розглядом в суді іншої цивільної справи про поділ майна подружжя, оскільки це є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будучи допитаною в судовому засіданні за її згодою в якості свідка, відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що під час її перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ні він, ні ОСОБА_1 не повідомляли їй про таку позику. На цьому ґрунтується її впевненість, що договір позики є фіктивним, а гроші в борг ОСОБА_1 ОСОБА_2 не передавалися.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Проте, свідчення ОСОБА_3 суд до уваги не бере, оскільки той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не повідомляли їй про позику, не свідчить з достовірністю про те, що такий договір не укладався, та базуються на висновках свідка, містять її припущення.

Суд також не бере до уваги висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі №552/4480/18 (провадження №2/552/40/18) від 11 травня 2018 року №2509, виконаний експертом Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_7, з наступних підстав (т.2, а.с.28-38).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що на час проведення експертного дослідження свідоцтво №231 про присвоєння ОСОБА_7 кваліфікації судового експерта скасовано. Відповідно, ОСОБА_7 статус судового експерта втратив.

Його посилання у вказаному вище висновку на практику Вищого адміністративного суду України суд до уваги не бере. В даному випадку твердження, що скасування свідоцтва у звязку зі звільненням не позбавляє експерта кваліфікації, є неспроможним, оскільки зі скасуванням свідоцтва ОСОБА_7 статус експерта втратив.

Наведені ним у висновку ухвали Вищого адміністративного суду від 07 листопада 2012 року у справі №К/9991/54050/12 та від 11 травня 2016 року у справі №К/800/4178/16 стосуються проведення інших видів експертиз, які можуть проводитися крім судових експертів і іншими фахівцями, та містять висновки про неможливість здійснювати судову експертну діяльність після припинення дії свідоцтва судового експерта.

При цьому Вищим адміністративним судом встановлено, що згідно з підпунктами 54, 55 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №395/2011, Мінюст України відповідно до покладених на нього завдань зупиняє дію або анулює свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта; забезпечує ведення Державного реєстру атестованих судових експертів та Реєстру методик проведення судових експертиз.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про судову експертизу" атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Пунктом 3 Порядку ведення державного Реєстру атестованих судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2012 № 492/5 передбачено, що держателем Реєстру є Міністерство юстиції України, що здійснює його ведення.

Відповідно до пункту 6 Порядку ведення державного Реєстру атестованих судових експертів судові експерти державних спеціалізованих установ включаються до Реєстру за поданням керівників цих установ, форма якого наведена у додатку 1.

Подання складається на кожного судового експерта окремо.

Пунктом 10 даного Порядку встановлено, що зміни та доповнення до запису в Реєстрі щодо судових експертів вносяться за повідомленням осіб, вказаних у пунктах 6, 7 цього Порядку, у разі:

присвоєння експерту кваліфікації судового експерта з іншого виду судової експертизи або з іншої експертної спеціальності;

підтвердження кваліфікації судового експерта;

притягнення експерта до відповідальності відповідно до чинного законодавства України;

зміни місця роботи або адреси експерта, який не є працівником державної спеціалізованої установи;

припинення діяльності судового експерта (зазначається підстава припинення діяльності).

Відомості щодо присвоєння експерту кваліфікації судового експерта з іншого виду судової експертизи або з іншої експертної спеціальності та підтвердження кваліфікації судового експерта подаються в обсязі, передбаченому пунктами 6, 7 цього Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням експертно-кваліфікаційної комісії від 23 січня 2004 року ОСОБА_7 підтверджено кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертизи матеріалів, речовин та виробів за спеціальністю 8.4. «Дослідження нафтопродуктів і паливно-мастильних матеріалів». Свідоцтво дійсне до 23 січня 2009 року (т.2, а.с.11).

Згідно доповнення до свідоцтва №231 ОСОБА_7 рішенням експертно-кваліфікаційної комісії ОНДІСЕ від 11 жовтня 2007 року додатково надано право проведення криміналістичної технічної експертизи документів за спеціальністю 2.2 «Дослідження матеріалів документів». Дане доповнення до свідоцтва дійсне до 11 жовтня 2012 року (т.2, а.с.11).

Згідно ст.7 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

До державних спеціалізованих установ належать:

науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України;

науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України;

експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Відповідно до пункту 4.22 Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.08.2005 року № 86/5 (нормативний акт, що регулював дані правовідносини у період дії свідоцтва №231 та доповнення до нього), свідоцтво та доповнення до нього дійсне протягом п'яти років для працівників науково-дослідних установ судових експертиз Мін'юсту за наявності посвідчення співробітника відповідної установи і три роки - для фахівців, що не є працівниками державних спеціалізованих установ.

Відповідно до п.п.4, 5 Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року №301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 р. за №249/26694, свідоцтво дає право працівнику НДУСЕ на проведення судових експертиз та експертних досліджень за дорученням керівництва цієї установи. Використання працівниками НДУСЕ Свідоцтва для проведення судових експертиз чи експертних досліджень на інших підприємствах, в установах та організаціях або особисто поза межами установи забороняється, крім випадків відрядження фахівця для участі у судовому засіданні чи слідчих діях або у складі комісії.

Свідоцтво, видане працівнику НДУСЕ, дійсне за наявності посвідчення співробітника відповідної НДУСЕ.

Строк дії Свідоцтва продовжується після підтвердження експертом кваліфікації: для працівників НДУСЕ - на п'ять років, для фахівців, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, - на три роки.

Строк дії Свідоцтва, виданого судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи і має науковий ступінь за галуззю знань, що відповідає присвоєній йому експертній спеціальності, продовжується рішенням ЦЕКК на підставі розгляду матеріалів перевірки діяльності судового експерта, проведеної територіальними органами Міністерства юстиції України.

Скасування свідоцтва експерта не позбавляє останнього кваліфікації, але позбавляє спеціального правового статусу судового експерта.

Таким чином, на підставі свідоцтва №231 від 23 січня 2009 року та доповнення до нього, які на час здійснення ОСОБА_7 дослідження у даній справі є недійсними, вказаний фахівець втратив статус судового експерта, а відповідно, був позбавлений права проводити судову експертизу.

Згідно ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

На підставі викладеного суд вважає «висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі №552/4480/18 (провадження №2/552/40/18)» від 11 травня 2018 року №2509, виконаний фахівцем Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_7, неналежним доказом, у звязку з чим не бере його до уваги при вирішенні справи по суті.

Оскільки допитом ОСОБА_7 в судовому засіданні, про що звертався до суду з клопотанням предстаник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6, вказані недоліки експертного висновку усунуті бути не можуть, суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання та допит експерта.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_6 про те, що використані фахівцем ОСОБА_7 методики дослідження «Дослідження матеріалів письма в штрихах», реєстраційний код 2.2.49., та «Встановлення відносного вмісту фенілгліколя в штрихах паст для кулькових ручок, які не містять фталоціанінових барвників», реєстраційний код 2.2.50., не застосовуються, оскільки як вбачається з даних Реєстру методик судових експертиз Міністерства юстиції України, методики №2.2.49. та №2.2.50. зареєстровані 06 лютого 2009 року, а відповідно, є чинними.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За відсутності належних та допустимих доказів фіктивності договору позики від 01 жовтня 2010 року, суд приходить до висновку про необхідність визнати його недійсним лише з мотивів укладення договору стосовно цінного майна без письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

До вимог про визнання договору недійсним перебіг позовної давності розпочався з 01 жовтня 2010 року дня, коли відповідач ОСОБА_3 дізналась або могла дізнатися про порушення свого права.

Але, оскільки жодна із сторін не просила суд застосувати позовну давність при вирішенні спору, за власною ініціативою суд позбавлений можливості застосувати позовну давність, тому позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не враховує витрати ОСОБА_3 на проведення експертизи, оскільки висновок експерта визнаний неналежним доказом.

Решта судових витрат, а саме витрати на оплату судового збору підлягають відшкодуванню ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пропорційно до задоволених відносно них вимог.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 01 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 50000 (пятдесят тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 320 (триста двадцять) грн. з кожного на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

відповідач ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2,

відповідач ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Повний текст рішення виготовлений 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.А.Самсонова

08.08.2018