Справа №: 400/2058/16-ц
Провадження № 2/400/3/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Проценко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку в смт. Петрове справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 06.11.2013 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 3200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку" складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідачки у заяві. Відповідач не виконує покладені на неї договором зобовязання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом. Внаслідок чого утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 33188 гривень 42 копійки, в звязку з чим представник позивача змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та сплаченого судового збору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача заборгованість по вищевказаному кредитному договору в сумі 75735 гривень 71 копійки та сплачений судовий збір.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив та подав до суду письмові заперечення, обґрунтовані тим, що на підтвердження укладання кредитного договору представником позивача надана анкета-заява від 06.11.2013 року про долучення до «Умов і Правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, однак вона не містить номеру, повної назви юридичної особи у відповідності до Статуту юридичної особи, також у відповідному розділі відповідачем не зазначено, яку ж саме картку «Універсальну», «Голд», «Пенсійну» чи іншу бажає оформити відповідач після ознайомлення з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», не зазначено також про бажаний кредитний ліміт. Крім оригіналу анкети-заяви про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, інших документів, що підтверджують факти отримання відповідачем кредитної картки, отримання кредитних коштів, ознайомлення відповідачем з доданими до позову «Умовами і Правилами надання банківських послуг» позивач суду не надав, у звязку з чим представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підтвердження укладення кредитного договору представником позивача надано оригінал анкети-заяви від 06.11.2013 року про приєднання ОСОБА_1 до «Умов і правил надання банківських послуг», проте, в цій анкеті-заяві не зазначено дату та номер затвердження таких правил та умов в ПриватБанку, не зазначено повної назви юридичної особи у відповідності до Статуту юридичної особи, лише зазначено місце проживання, місце роботи,

наявність майна, контактні телефони, розмір доходу відповідача. Також у відповідному розділі бланку анкети-заяви не зазначено, яку ж саме картку «Універсальну», «Голд», «Пенсійну» чи іншу, бажає оформити відповідач після ознайомлення з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», не зазначено про бажаний кредитний ліміт та відсутня відмітку про вручення памятки клієнта (а.с.112).

Представник позивача в позовній заяві зазначив, що надана суду заява і «Умови та Правила надання банківських послуг» підписані з боку відповідача та представником від імені банку є правочином без номеру і дати та є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах,встановлених договором,а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю,законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюються печаткою.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів передбачених ч.1 ст. 206 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Представник позивача в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог, окрім оригіналу анкети-заяви від 06.11.2013 року про долучення ОСОБА_1 до «Умов та Правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, не надав суду інших доказів щодо відкриття карткового рахунку на імя відповідача, договору про відкриття кредитної лінії, правила користування кредитною карткою, з якою ознайомлено відповідача, доказів про отримання кредитної картки, доказів про ознайомлення відповідача саме з цим текстом умов кредитування та «Умов і правил надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року.

В той же час, в анкеті-заяві від 06.11.2013 року відповідач лише зазначила, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами» становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і погоджується з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банка», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Вона зобов'язується виконувати вимоги «Умов та Правил надання банківських послуг», а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку, при цьому бажання оформити на своє імя платіжну картку кредитка «Універсальна» із кредитним лімітом 3200,00 грн. відповідач не висловлювала, а зазначені «Умови та Правила надання банківських послуг» не містять підпису відповідача.

Також відповідачем не підписана «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», в якій відображено процентну ставку, розмір щомісячних платежів та строк їх внесення, розмір та порядок нарахування неустойки.

За таких обставин є достатньо підстав для висновку, що заява-анкета позичальника без підписання відповідачем «Довідки про умови кредитування» не є підтвердженням кредитного договору між сторонами. «Умови та Правила надання банківських послуг», які теж не підписані відповідачем, не містять відомостей щодо розміру процентної ставки та розміру неустойки за порушення умов договору.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

Розрахунок заборгованості за договором, що доданий до позовної заяви не є належним доказом кредитних правовідносин між сторонами, оскільки банком не надано жодних первинних бухгалтерських документів щодо отримання відповідачем кредитної картки саме на умовах, за якими розраховано заборгованість.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що представником позивача позов не доведений за відсутності належних та допустимих доказів, таким чином позов задоволенню не підлягає

Оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати, що підтверджені квитанціями суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 6,11,14,15,16, 207,208, 525,526,610,611,629 ЦК України, ст.ст. 141,263,264,265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 січня 2018 року.

Суддя (підпис)

З оригіналом вірно

Суддя Петрівського районного суду С.Колесник