Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 209/1010/15-ц

провадження № 61-1708св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року у складі судді Шендрика К. Л. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року у складі суддів: Красвітної Т. П., Свитунової О. В., Міхеєвої В. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року у розмірі 400 835 грн 24 коп. звернути стягнення на будинок загальною площею 65,4 км. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року), з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року позичальник отримав кредит у розмірі 120 тис. грн зі сплатою 16,08 % річних та кінцевим терміном повернення 29 листопада 2010 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 13 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 400 835 грн 24 коп., із яких: 47 609 грн 36 коп. - тіло кредиту, 151 124 грн 26 коп. - проценти, 1 440 грн - комісія, 200 661 грн 62 коп. - пеня. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 30 листопада 2006 року укладено договір іпотеки № DZE0GA00000292, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 65,4 км. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності, з обумовленою ціною предмету іпотеки в розмірі 171 700 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив: визнати порушення ПАТ КБ «Приватбанк» при виконанні кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року норм матеріального права, а саме: статті 1056-1 «Проценти за кредитним договором» ЦК України; визнати припинення кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року у зв'язку зі спливом строку виконання.

В обґрунтування зустрічних вимог зазначив, що строк кредитного договору закінчився 29 листопада 2010 року, тобто з цієї дати починається відлік позовної давності до вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, банк звернувся до нього із позовом поза межами строку позовної давності, тому договір іпотеки припинився у зв'язку зі спливом строку виконання основного зобов'язання. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 395 грн 59 коп., а рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року змінено умови кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року, визнано його виконаним в частині сплати тіла кредиту. Тобто, ним виконано умови кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року в частині сплати тіла кредиту, а тому заявлений банком борг є безпідставним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у задоволенні позову банку необхідно відмовити у зв'язку з пропуском первісним позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту, коли йому стало відомо про порушення відповідачем основного зобов'язання, тобто з 28 червня 2009 року, а також з моменту закінчення терміну повернення кредиту - 29 листопада 2010 року, до дати його звернення до суду з позовом - 10 березня 2015 року, минуло більше трьох років. Відмову у задоволенні зустрічного позову мотивовано тим, що такого способу захисту судом цивільних прав, як визнання порушеними норм матеріального права та визнання припинення кредитного договору в зв'язку зі спливом строку виконання, не передбачено чинним законодавством, зокрема статтею 16 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що зважаючи на наявність рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року, яким визнано, що кредитний договір №DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року виконано в частині сплати тіла кредиту, суд дійшов висновку про безпідставність і недоведеність тверджень банку щодо наявності станом на 13 січня 2015 року заборгованості за тілом кредиту у розмірі 47 609 грн 36 коп., а також недоведеність тверджень банку про наявність боргу за процентами, комісією та пенею. Доданий банком до первісної позовної заяви розрахунок заборгованості, здійснений станом на 13 січня 2015 року, не може бути взятий до уваги судом, оскільки з розрахунку вбачається, що банк нараховував проценти, комісію та пеню з урахуванням наявності боргу за тілом кредиту, що суперечить рішенню Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року. Крім того, банк просить звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 листопада 2006 року, разом з тим у матеріалах справи наявний договір іпотеки від 06 грудня 2006 року, позовні вимоги банком уточнено не було. При цьому апеляційним судом зазначено, що посилання місцевого суду на наявність укладеного між сторонами договору іпотеки від 30 листопада 2006 року, застосування судом першої інстанції строку позовної давності до позовних вимог банку суперечить матеріалам справи, встановленим фактам та є неправильними, що, однак, не потягло помилки у висновках суду про відмову у задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог, тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що обрані позивачем ОСОБА_1 способи захисту цивільних прав не передбачені чинним законодавством.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року із позичальника стягнуто борг не лише за тілом кредитом, й за процентами, пенею, комісією; нарахування боргу після рішення суду у зв'язку з його невиконанням продовжується. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року визнано виконаним кредитний договір лише в частині сплати тіла кредиту, тому апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, у рахунок погашення якої банк просить звернути стягнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду.15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

Судами встановлено, що відповідно до кредитного договору № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року, який укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, позичальник отримав кредит у розмірі 120 тис. грн зі сплатою 16,08 % річних та кінцевим терміном повернення 29 листопада 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_1 передав в іпотеку банку будинок загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, за договором від 06 грудня 2006 року.

У пункті 2 вказаного договору іпотеки зазначено, що ним забезпечується виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року.

Таким чином, будинок за адресою: АДРЕСА_1 є предметом забезпечувального обтяження і на нього може бути звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZE0GA00000292 від 30 листопада 2006 року. Помилкове зазначення банком у позовній заяві дати договору іпотеки - 30 листопада 2006 року, а не 06 грудня 2006 року - не може бути підставою відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом до 29 листопада 2010 року включно.

30 вересня 2009 року кредитор звернувся до суду із позовом про дострокове повернення кредиту та платежів за ним, тобто відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання.

Починаючи з цієї дати відповідач мав обов'язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-10цс18.

Таким чином, зі спливом строку кредитування припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом, тобто після 30 вересня 2009 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року визнано виконаним кредитний договір в частині сплати тіла кредиту, тому із висновком апеляційного суду про безпідставність позову банку колегія суддів погоджується.

Разом з тим, відмовляючи у позові банку за необґрунтованістю позовних вимог, апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким у позові банку відмовлено з іншої підстави - за пропуском строку звернення до суду.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Суд першої інстанції відмовив у позові на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України без перевірки обґрунтованості заявлених банком позовних вимог. За таких обставин не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, ухвалене із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Неправильне застосування судами положень про позовну давність відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення первісного позову банку та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову банку за необґрунтованістю вимог.

В частині вирішення зустрічного позову судові рішення не переглядаються, оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо порушення судами вимог закону при вирішенні позову ОСОБА_1

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року скасувати у частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик