Постанова
Іменем України

25 січня 2018 року
м. Київ

справа № 761/18931/15-ц

провадження № 61-1303 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:
позивачОСОБА_1 ,
відповідачВійськова частина НОМЕР_1 ,
представник відповідачаДробіна Інна Олександрівна

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Малинникова О. Ф. від 29 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Шкоріної О. І., Прокопчук Н. О., Стрижеуса А. М., від 20 січня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 2014 року по 09 вересня 2014 року ОСОБА_1 працював у ВЧ НОМЕР_1 на посаді артиста оркестру Роти Почесної Варти. З 15 серпня 2014 року йому безпідставно перестали нараховувати та виплачувати заробітну плату, у зв`язку з чим, він звернувся до керівництва із заявою про звільнення його з займаної посади за згодою сторін. З 08 вересня 2014 року заява позивача була підписана та задоволена, але всупереч вимогам трудового законодавства, з ОСОБА_1 не було проведено розрахунку при звільненні, не ознайомлено з наказом про звільнення та не видано трудової книжки.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 видати позивачеві належним чином оформлену трудову книжку, стягнуто середній заробіток за час затримки заробітку в розмірі 7 050 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 428 грн 80 коп., вихідну допомогу в сумі 2 158 грн, компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 158 грн. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині зобов`язання видати трудову книжку відповідачем виконане не було.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року визнано незаконною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо затримки у видачі трудової книжки та стягнуто середній заробіток за час затримки заробітку в розмірі 8 920 грн 56 коп., компенсацію моральної шкоди в розмірі 300 грн. Разом з тим, відповідач рішення судів не виконує, не повертає трудової книжки, ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище, оскільки він не може стати на облік до Центру зайнятості та офіційно працевлаштуватись на будь-яку роботу.

На підставі викладеного, посилаючись на норми частини четвертої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 червня 2015 року і по день ухвалення судом рішення у справі, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 червня 2015 року по 02 вересня 2015 року, який складає 68 календарних дні, у сумі 4 474 грн 40 коп. Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь Держави 243 грн 60 коп. В позовних вимогах ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 тис. грн відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини власника (відповідача) безпідставно затримано видачу трудової книжки позивачеві, а тому згідно із частиною четвертою статті 235 КЗпП України на власника покладається обов`язок по сплаті позивачеві середнього заробітку за 68 календарних дні, а саме за період з 27 червня 2015 року по 02 вересня 2015 року, період за який доведено факт вини власника у затриманні видачі трудової книжки позивачеві у справі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив із їх безпідставності.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року змінено в частині визначення періоду та розміру середньої заробітної плати що підлягає стягненню з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 червня 2015 року по 22 серпня 2015 року в сумі 2 805 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції безпідставно врахував до часу вимушеного прогулу період з 22 серпня 2015 року по 02 вересня 2015 року, оскільки 22 серпня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення ВЧ НОМЕР_1 про необхідність отримання у відділі кадрів трудової книжки і він належними та допустимими доказами не довів факту вчинення відповідачем йому перешкод у отриманні трудової книжки у подальший період, тобто вини власника.

Апеляційний суд дійшов висновків, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути обчислена шляхом множення середньоденної заробітної плати (71 грн 94 коп.) на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а саме: з 27 червня 2015 року по 22 серпня 2015 року період нарахування становить 39 робочих днів; розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 2 805 грн.
З правовими висновками районного суду на предмет безпідставності позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди апеляційний суд погодився.

У касаційній скарзі, поданій 08 лютого 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ВЧ НОМЕР_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність вини відповідача у тому, що трудова книжка позивачеві не була видана у зазначений у позові період, не врахували, що в день звільнення позивач не був присутній на роботі, а також, що з 25 липня 2015 року відповідачем направлялися позивачеві листи, смс повідомлення, тощо про необхідність забрати трудову книжку, які залишилися без реагування з боку ОСОБА_1 . Як наслідок, суди безпідставно стягнули з ВС А0222 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу позивач не скористався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

27 грудня 2017 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ВЧ НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду хвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права

За правилами статті 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а статтею 47 цього Кодексу передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною четвертою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування наведеної норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Апеляційний суд при розгляді справи вірно встановив факт затримки видачі трудової книжки позивача на підставі інформації, що міститься в листі Відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у м. Києві від 02 вересня 2015 року, адресованому ОСОБА_1 , зі змісту якого убачається, що рішення суду про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку станом на 02 вересня 2015 року ВЧ НОМЕР_1 не виконане, незважаючи на направлені вимоги та накладення штрафу за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця (а. с. 87).

На аркуші справи 72 міститься копія листа ВЧ НОМЕР_1 , адресованого ОСОБА_1 , з проханням забрати у відділу кадрів військової частини трудову книжку. Такий лист вручено ОСОБА_1 22 вересня 2015 року. Відомостей про інші поштові повідомлення відповідача із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки які були вручені позивачеві в період з 27 червня 2015 року по 22 вересня 2015 року матеріали справи не містять, а тому посилання касаційної скарги на помилковість висновків апеляційного суду щодо наявності вини ВЧ НОМЕР_1 у затримці видачі трудової книжки у період з 27 червня 2015 року по 22 серпня 2015 року є безпідставними.

Заперечення на позовну заяву, апеляційна та касаційна скарга ВЧ НОМЕР_1 , а також матеріали справи, не містять посилань чи відомостей про те, що позивач після звільнення з роботи у відповідача перебував з ким-небудь у трудових відносинах. Враховуючи обґрунтування позову ОСОБА_1 про неможливість його офіційного працевлаштування у зв`язку з діями відповідача по затримці видачі трудової книжки (а. с. 2), яке не спростовано відповідачем жодним чином, наявні підстави вважати, що вимушений прогул ОСОБА_1 , викликаний саме затримкою видачі трудової книжки.

За наведених обставин, апеляційним судом належним чином встановлено обставини справи, вірно кваліфіковано правовідносини між сторонами справи та обґрунтовано застосовано наслідки, передбачені частиною четвертою статті 235 КЗпП України, при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на спростування доводів апеляційного суду щодо періоду та способу нарахування середньої заробітної плати позивача яка підлягає стягненню в контексті заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави вважати, що рішення апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року суперечить вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судове рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року залишити без змін, в частині не зміненій рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик