Ухвала

10 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/18778/17

провадження № 61-41893ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Дарницького районного суд міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») в якому просив:

- визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору

від 10 лютого 2017 року № Z06.221.72200 між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_1 умову цього договору, вказану в пункті 1.1, 1.4, 2.1 та пункті 2.7 договору, щодо обов?язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), графік сплати якої вказано в пункті 6.1 кредитного договору;

- стягнути з ПАТ «Ідея Банк» 25 660,64 грн на користь позивача, що сплачені позивачем як плата за обслуговування кредиту згідно з пунктом 6.1 кредитного договору за період з дати укладання договору - 10 лютого

2017 року, до повного погашення кредиту - 09 жовтня 2017 року;

- визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору

від 10 лютого 2017 року № Z06.221.72200 між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_1 умову цього договору, вказану в пункті 5.4 договору, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв?язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення кредитного договору

від 10 лютого 2017 року № Z06.221.72200 між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_1 умову цього договору, вказану в пункті 1.1, 1.4, 2.1 та 2.7 договору, щодо обов?язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), графік сплати якої вказано в пункті 6.1 кредитного договору.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 кошти, що сплачені позивачем як плата за обслуговування кредиту згідно з пункту 6.1 кредитного договору за період з 10 лютого 2017 року до 09 жовтня 2017 року в сумі

25 660,64 грн.

Визнано недійсним з моменту укладення кредитного договору

від 10 лютого 2017 року № Z06.221.72200 між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_1 умову цього договору, вказану в пункті 5.4 договору, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв?язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі

5 286,00 грн.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року залишено без змін.

31 липня 2018 року через засоби поштового зв'язку ПАТ «Ідея Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суд міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення коштів в розмірі 25 660,64 грн.

Справа № 753/18778/17 є незначної складності, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є малозначною в силу своїх властивостей. Тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від

19 грудня 1997 року).

Вказівка в резолютивній частині постанови Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене у малозначній справі.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA,

№ 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Дарницького районного суд міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило