Справа № 462/3336/17 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/7127/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 7 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

встановила:

27 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 60 273,75 грн. боргу, який складається з: 59 000 грн. - основний борг, 944 грн. - інфляційні витрати, та 329,77 грн - 3% річних. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач 31 травня 2016 року позичав у нього 60 000 грн., які зобов'язувався повернути до 31 травня 2017 року, проте відповідач свої зобов'язання не виконав.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 7 листопада 2017 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 60 273, 75 грн. боргу та 640 грн. судового збору, всього - 60 913, 75 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що гроші він від ОСОБА_4 не отримував, а договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року та розписку про отримання грошей він підписав під впливом фізичного та морального тиску свого колишнього роботодавця - ОСОБА_4 Зазначає, що звертався з відповідними заявами щодо незаконних дій позивача до правоохоронних органів, проте не отримав ніякої відповіді. Вважає, що зазначений договір є недійсним. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 31 травня 2016 року сторони уклали письмовий договір позики № 01/16. За цим договором ОСОБА_4 (позикодавець) передав позичальнику (ОСОБА_3) на термін до 31 травня 2017 року кошти в сумі 60 000 грн. (а.с.4). Договором передбачено обов'язок позичальника повернути позичені кошти у визначений договором строк, Зазначено про відповідальність за неналежне виконання зобов'язань. Відповідно до наданої розписки від 31 травня 2016 року (а.с.5), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, кошти у вказаній в договорі сумі позичальник отримав від позикодавця. Він не заперечує, що власноручно написав розписку і підписав договір.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що письмовий договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року, який був укладений між сторонами, є реальним доказом не лише факту укладення вказаного договору, а й передачі відповідачу грошової суми в розмірі 60 000 грн. Окрім цього, зазначене підтверджено розпискою від 31 травня 2016 року, виконаною власноручно відповідачем.

Відповідач підтвердив, що ним на виконання умов договору позики № 01/16 від 31 травня 2016 року позивачу було повернуто лише 1000 грн.

Відповідачем не надано суду будь-якого належного та допустимого доказу, який б свідчив про те, що договір позики № 01/16 від 31 травня 2016 року був укладений відповідачем під впливом фізичного чи морального тиску.

Відповідач у заяві від 19 липня 2017 року, адресованій ГУНП у Львівській області, вказує, що невідомі особи погрожують йому та членам його сім'ї фізичною розправою, при цьому, ним нічого не зазначається про факт погроз, які нібито мали місце з боку позивача ОСОБА_4, хоча зазначена заява була написана відповідачем через півтора місяця після укладання договору позики № 01/16 від 31 травня 2016 року, а відтак нічого відповідачу не заважало викласти вказані факти у цій заяві.

З висновку Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 21 вересня 2017 року вбачається, що не було встановлено об'єктивних даних, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення по заяві ОСОБА_3 від 8 вересня 2017 року до правоохоронних органів по факту того, що колишній роботодавець ОСОБА_4 вимагає грошові кошти від нього, і тому внести відомості про зазначену подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань не представляється можливим.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, позичені кошти позивачу у визначений строк не повернув, і тому з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 59000 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав розрахунок суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення повернення позики за період з 1 червня по 7 серпня 2017 року. Відповідно до вказаного розрахунку інфляційні втрати становлять 944 грн., три процени річних - 329,77 грн.

Позивачем не надано жодного обґрунтування на спростування вищевказаного розрахунку боргу, з цим розрахунком належить погодитися.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 60273,75 грн.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 7 листопада 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 січня 2018 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р.Мікуш _______________О.Ф.Павли