Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 369/3942/16-ц

провадження № 61-1709 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ПаракудаІрина Вікторівна, відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року у складі головуючого судді Дубас Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В., відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 лютого 2008 року між ним та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір кредиту № 028/25-64. Того ж дня для забезпечення належного виконання умов договору кредиту укладено іпотечний договір № 028/15-68, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Черняк О. В., предметом якого стала належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Зазначав, що 23 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. вчинено виконавчий напис № 339, на підставі якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 1 421 413 грн 22 коп., та 12 792 грн 70 коп. - як плата за вчинення виконавчого напису.

Крім того, зазначав, що 27 квітня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції МіщенкоЛ. М. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 47391631 на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначав, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не відповідає вимогам закону, а саме: у наданих банком документах відсутні докази безспірності заборгованості боржника перед кредитором, іпотекодавцем не було отримано письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов'язання, а тому вчинення виконавчого напису нотаріусом є неправомірним та передчасним. При цьому стягнення з позивача плати за вчинення виконавчого напису суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказував, що під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 23 березня 2015 року № 339 та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Не погоджуючись з цим позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» подано заперечення, в якому зазначено, що виконавчий напис нотаріуса вчинено відповідно до статей 87 - 89 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 282 - 289 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису нотаріусом повністю виконані вимоги законодавства, які регулюють порядок вчинення зазначеної нотаріальної дії, і відповідачем належним чином було виконано обов'язок щодо вручення позивачу письмової вимоги про усунення порушень основного зобов'язання та умов іпотечного договору. Крім того, позовні вимоги не підтверджені жодним доказом відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України2004 року.

У грудні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 19 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судувказану цивільну справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 14 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 028/25-64.

З метою забезпечення належного виконання умов договору кредиту 14 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір № 028/15-68, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Черняк О. В., предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

26 вересня 2011 року внесено зміни до підпункт 1.4.1 іпотечного договору та викладено його у такій редакції: «повернення кредиту в розмірі 1 237 555 грн 65 коп.; не пізніше 25 квітня 2025 року з порядком погашення згідно договору кредиту, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту».

24 лютого 2014 року банком направлено ОСОБА_3 вимогу про повернення заборгованості за кредитом та відсотками, яку останній отримав 12 березня 2014 року, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні.

На вищезазначену вимогу банку ОСОБА_3 надіслав відповідь, датовану 20 лютим 2015 року, в якій повідомив про незгоду з сумою заборгованості, та зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним заходом і в нотаріуса недостатньо підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки відсутня безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

23 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. було вчинено виконавчий напис № 339, на підставі якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 1 421 413 грн 22 коп. Також стягнути плату за вчинення виконавчого напису, що становить 12 792 грн 70 коп.

Для вчинення виконавчого напису нотаріусу були надані документи, а саме: розрахунок суми заборгованості ОСОБА_3, довідку про ненадходження платежу; договір іпотеки від 14 лютого 2008 року № 028/15-68, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ЧернякО. В. та зареєстрований у реєстрі за № 213; договір про внесення змін до іпотечного договору від 26 вересня 2012 року за реєстровим номером 7891; копія договору кредиту від 14 лютого 2008 року № 028/25-64; копія повідомлення позичальника про порушення основного зобов'язання від 24 лютого 2014 року № 08.305-186/5934 з повідомленням про вручення та поштовою відміткою; копія паспорта та копія реєстраційного номера облікової картки платника податків позичальника (іпотекодавця); копія довіреності представника ПАТ «Укрсоцбанк».

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (абзац другий статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів).

Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів.

У підпункті 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку зазначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо: подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів для вчинення нотаріальних дій.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що нотаріусу на обґрунтування стягнення на предмет іпотеки були надані всі необхідні документи, передбачені Переліком документів, а також наявні докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку що відсутні правові підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При цьому судом враховано, що позивачем не надано жодного доказу, або власного розрахунку, який би спростував безспірність заборгованості, що є його процесуальним обов'язком.

Враховуючи, що за своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Необґрунтованими є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не надано належної правової оцінки обставинам справи щодо безспірності заборгованості перед кредитором, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростували безспірність заборгованості, а нотаріус діє відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 глави 16 Порядку, в якому передбачений Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку.

Наведені у касаційній скарзі доводи про неможливість примусового стягнення нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» які не враховано судом першої інстанції, суд вважає безпідставним, оскільки мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника), оскільки вказаний закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього закону на період його чинності. При цьому судом першої інстанції враховано, що чинність цього закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик