АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 571/1525/15-ц

Провадження № 22-ц/787/911/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Шимківа С.С.,

суддів: - Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 січня 2018 року(суддя Довгий І.І.) у справі № 571/1525/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики в зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсною розписки від 16.01.2013 року, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, що складає грошову суму у розмірі 45000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що 16 січня 2013 році між ним та відповідачем було укладено договір грошової позики, у відповідності до якого позивач надав відповідачу грошову позику в розмірі 45 000 гривень зі строком повернення до травня місяця 2013 року.

Укладення договору позики підтверджується розпискою від 16.01.2013 року написаною власноруч відповідачем.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просить визнати розписку від 16.01.2013 року недійсною.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилається на те, що розписка не може вважатися договором грошового займу.

ОСОБА_5 категорично заперечує про будь-який договір грошового займу.

Зазначає, що розписка від 16.01.2013 року була вчинена під погрозою фізичної розправи з боку позивача.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 45000 гривень 00 копійок боргу за договором позики від 16.01.2013 року.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсною розписки від 16.01.2013 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відбулася фактична передача грошей від позикодавця до позичальника, що підтверджується розпискою від 16.01.2013 року

Посилання відповідача, що розписку він писав під психологічним тиском позивача спростовується висновком експерта №1.1-65/16 від 27.04.2016 року.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена сума 45 000 грн. в повному обсязі.

04 квітня 2018 року ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 січня 2018 року, у якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції визнав розписку як цивільний договір займу, що суперечить вимогам цивільного права при вчиненні правочину.

Зазначає, що ухвалою від 26.02.2016 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи суд порушив права учасників справи.

Вказує, що розписку підписував під тиском та погрозою фізичної розправи.

11 червня 2018 року ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства та судом вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини справи, надано належну оцінку всім доказам.

Просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Як вбачається із матеріалів справи, обставини укладення договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про позику грошей та фактична передача грошей від позикодавця до позичальника в сумі 45 000 гривень підтверджується письмовим доказом - розпискою ОСОБА_5, в яких терміном повернення позики зазначено травень 2013 року.

Посилання відповідача ОСОБА_5, що розписку він писав під психологічним тиском позивача спростовується висновком експерта № 1.1-65/16 від 27.04.2016 року, відповідно до якого рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_5, в оригіналі розписки від 16 січня 2013 року виконаний ОСОБА_5

Ознак, які б свідчили, що особа в момент виконання рукописного тексту розписки від 16 січня 2013 року, перебувала в незвичайному нервово-психофізіологічному стані, що вказує на зниження загального рівня грамотності та ознак 2-ї групи, що виявляться в непропорційності параметрів крупних рухів, при написанні змісту розписки від 16 січня 2013 року не виявлено.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена сума 45 000 грн. в повному обсязі.

Cт. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений договір позики, всупереч умовам якого у визначений строк гроші не повернуті.

Щодо вимог зустрічного позову, то суд дійшов правильного висновку про визнання вимоги про визнання правочину недійсним, а саме розписки від 16.01.2013 року, з підстав недотримання форми правочину, та те, що в момент підписання розписки грошові кошти не були передані відповідачу, такою що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Суддя-доповідач С.С. Шимків

Судді: Н.М. Ковальчук

Н.В. Бондаренко