АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Проваджння № 22-ц/792/87/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Задвірний В.І.,

з участю представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката Вітек І.В.,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7 та його представника - адвоката Шкодяка І.А.,

ОСОБА_12 та її представника - адвоката Кузнєцової Д.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання недійсним договору дарування, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Артемчук В.М.,

встановила:

В грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування.

На обґрунтування позову зазначила, що 22.12.2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування належний їй на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_1

Однак при укладенні цієї угоди вона вважала, що укладає договір застави житлового будинку з метою надання ОСОБА_1 грошової позики її дітям, в якості забезпечення виконання зобов'язання.

Вона є особою похилого віку, має вади зору через хронічне захворювання, тому змісту договору не читала, нотаріус його змісту також не роз'яснював.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2017 року позов було задоволено. Визнано недійсними нотаріально посвідчений договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 22.12.2011 року домоволодіння АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 243,60 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянт зазначив, що судом не взято до уваги факти, які вказують на повне усвідомлення ОСОБА_5 щодо договору, який вона укладала, а саме договору дарування, а не застави нерухомого майна. Позивач в судовому засіданні визнала ту обставину, що за його пропозицією було укладено саме договір дарування, який мав забезпечити повернення йому грошових коштів дітьми ОСОБА_5

В суді представник апелянта підтримала апеляційну скаргу.

ОСОБА_6, ОСОБА_12 та її представник Кузнєцова Д.О. в судовому засіданні визнали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_5, ОСОБА_7 та його представник Шкодяк І.А. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, які мають значення для справи, дав належну оцінку доказам, в результаті чого прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 22.12.2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування належне ОСОБА_5 на праві приватної власності домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 142,3 кв.м., житловою площею 54,5 кв.м., перейшло у власність ОСОБА_1

Задовольняючи позов суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що враховуючи обставини справи, особу позивача та відповідача, правочин був вчинений під впливом помилки, тому у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 229 ЦК України він є недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 229 вказаного Кодексу передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень Пленуму ВСУ, які викладені в п. 19 постанови №9 від 06.12.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

В даному випадку судом було правильно встановлено, що у ОСОБА_5 під час укладення нею договору було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 будинку.

Як вбачається з матеріалів справи позивач є особою похилого віку, 1948 року народження. Крім спірного житлового будинку іншого житла на праві власності за ОСОБА_5 не зареєстровано.

До моменту укладення спірного правочину ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не були знайомі. У зв'язку з виниклою необхідністю у дітей позивача на отримання у позику грошових коштів, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, ОСОБА_5 погодилася на укладення з ОСОБА_1 договору застави належного їй житлового будинку, а не договору дарування.

Про це свідчить також і той факт, що після укладення спірного договору позивач так і не змінила реєстрацію свого місця проживання, хоча і переїхала тимчасово проживати до іншого житла в зв'язку з вселенням у будинок ОСОБА_7, якому мала намір в подальшому продати будинок.

Вказані обставини підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Виготовлення технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 03.11.2011 року не свідчить про намір позивача передати це майно апелянту в дар, оскільки для оформлення застави на будинок виготовлення технічного паспорту на ім'я власника житла також є необхідним.

Про намір позивача на укладення договору застави свідчить також і та обставина, що у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованому КП «Інвентарбюро» Дунаєвецької районної ради, який був поданий нотаріусу разом з іншими документами, необхідними для укладення договору зазначено, що цей витяг сформовано для посвідчення договору іпотеки з послідуючим виправленням, внесеним БТІ, на договір відчуження.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Є необґрунтованим також і посилання ОСОБА_1 на удаваність спірного договору, оскільки доказів цього справа не містить.

Жодна зі сторін не визнала тієї обставини, що мали намір приховати вчинення договору застави нерухомого майна шляхом вчинення договору дарування, не встановлено відповідних мотивів і судом.

В правовому висновку у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Таким чином сам по собі факт роз'яснення нотаріусом суті договору, прочитання його тексту позивачем, не може бути підставою для висновку про усвідомлення ним фактичних обставин правочину, укладення договору дарування замість договору застави, який би забезпечив виконання грошового зобов'язання дітей ОСОБА_5 перед ОСОБА_1

Питання розподілу судових витрат між сторонами було вирішено судом з дотриманням вимог ст. 88 ЦПК України.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2017

року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Повна постанова складена 19.01.2018 року.

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Категорія № 21