Житомирський апеляційний суд
Справа №280/342/18 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 44 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 280/342/18 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні житлом шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_6 на рішення Коростишіського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Янчук В.В. в м. Коростишіві Житомирської області

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом на обґрунтування якого зазначили, що вони, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04.09.2004 р, свідоцтва про право власності від 17.11.2015 р. № 47779294, державного акта на право власності на земельну ділянку від 17.12.2003 р., є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по вул. Балакіна,33 у м.Коростишів, Житомирської області.

Після придбання будинку позивачі дозволили вселитись та зареєструватися в ньому до першої вимоги про виселення, відповідачу ОСОБА_4, яка є матірю колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5, шлюб між якими був розірваний рішенням Корольовського райсуду м. Житомир від 01.03.2004 р. Отже з 02.04.2004р. позивачі не є членами однієї сімї з відповідачем та третьою особою у справі, і придбаний 04.09.2004 р. житловий будинок та земельна ділянка є спільною частковою приватною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Третя особа у справі ОСОБА_5 має у приватній власності нерухоме майно загальною площею 117,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1072 га по вул. Червоних Партизан, 31 у м. Коростишів, при цьому не має іншої сімї, дітей, проживає один, а отже має можливість забрати до себе свою рідну матір - ОСОБА_4

Позивачі вирішили продати належний їм будинок і земельну ділянку та переїхати для проживання у інший населений пункт. У звязку з цим 14.02.2018 р. надіслали відповідачу письмову вимогу про виселення з будинку і зняття з реєстраційного обліку у ньому. Проте, 24.02.2018 р. позивачі отримали відповідь від 21.02.2018 р. в якій відповідач заперечує проти виселення, посилаючись на відсутність іншого житла.

Посилаючись на ті обставини, що позивачі є одноосібними власниками вказаного будинку, просять усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_4 із житлового будинку № 33 по вул. Балакіна в м. Коростишіві без надання іншого житла.

Рішенням Коростишіського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року позов задоволено. Вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_2, ОСОБА_3 та виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку № 33 по вулиці Балакіна у м. Коростишів, Житомирської області без надання іншого житла. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, без проведення належного дослідження всіх доказів у справі та надання їм відповідної оцінки. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що даний будинок був придбаний і добудований за спільні кошти відповідача та її сина третьої особи у справі, вселились вони у спірне помешкання саме як власники будинку, постійно до 2013 року всі сторони проживали у будинку як члени однієї сімї, незважаючи на розірвання у 2004 році шлюбу між позивачем ОСОБА_3 та третьою особою. Відповідач разом із сином постійно з моменту його придбання користуються ним, сплачуючи всі комунальні платежі, що вказує на дотримання ними прав та обовязків під час проживання в даному будинку, а тому підстав для її виселення з посиланням на положення ст. 406 ЦК України у суду не було.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано задовольнив позов через доведеність позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі є співвласниками даного будинку, надали відповідачу право користуватись ним, відповідач разом із власниками не проживає, спільним побутом не повязана, а тому її право на користування даним житлом підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача та 3-я особа апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Позивачі та їх представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та третя особа у справі ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1988 року, від якого мають доньку ОСОБА_7 Рішенням Корольовського райсуду м.Житомира від 01.03.2004 р. шлюб між позивачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_5 був розірваний. Зі змісту рішення суду слідує, що ОСОБА_5 погодився на розірвання шлюбу, надіславши відповідну заяву до суду про задоволення позову. Також судом під час розгляду справи було встановлено, що сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних сосунків.

Дане рішення суду набрало законної сили 02.04.2004 р., а тому з урахуванням положень ч.2 ст. 114 СК України, яка передбачає, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про його розірвання, шлюб між позивачем ОСОБА_3 та третьою особа у справі ОСОБА_5 припинився 02.04.2004 року.

В подальшому, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04.09.2004 року, придбали на праві спільної часткової власності житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Коростишів, вул.Балакіна,33.

Після купівлі даного будинку, позивачі дозволили користуватись ним матері колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка вселились до будинку, зареєструвалась та проживає в ньому за усною згодою позивачів, як власників, без укладення договору найму жилого приміщення.

14 лютого 2018 року позивачі письмово попередили відповідача ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку протягом 10 днів з моменту отримання вимоги у звязку з виникненням у позивачів необхідності продажу будинку через намір переїхати до іншого населеного пункту.

Відповідач ОСОБА_4, ознайомившись з даною вимогою, заперечила проти виселення через відсутність іншого житла та придбання даного будинку виключно за кошти відповідача та третьої особи.

Під час розгляду справи було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04.09.2004 р. на даний час є чинним та не скасованим. Два позови третьої особи ОСОБА_5, які розглядалися Коростишівським райсудом Житомирської області у 2014 р. (справа № 280/1343/14) та у 2017 році (справа№ 280/1061/17) про визнання будинку і земельної ділянки спільним майном та визнання за ним права на частку у цьому майні, були двічі залишені судом без розгляду на підставі заяв самого ОСОБА_5 Разом з тим, сама відповідач ОСОБА_4 будь-яких вимог про оспорення прав позивачів на дане майно до ухвалення у справі судом першої інстанції рішення не заявляла.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника і положення даної статті підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15).

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що на час придбання житлового будинку позивачами, сторони у справі не були членами однієї сімї, між ними будь- яких договірних відносин з приводу користування належного позивача майна не існувало. Усна згода власників на проживання відповідача у спірному будинку не є підставою для виникнення у ОСОБА_4 правового статусу члена сімї власників будинку.

Відповідно до положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач ОСОБА_4 вселилась у будинок за згодою його власників і набула право користування цим нерухомим майном, що по суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановивши під час розгляду справи, що позивачі є власниками будинку № 33 по вул. Балакіна в м. Коростишів і як власники цього майна надали право відповідачу користуватись ним, відповідач разом із власниками не проживає, спільним побутом не пов'язана, позивачі мають намір розпорядитись своїм майном та продати його, однак не мають можливості, так як в ньому зареєстрована відповідач, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

За таких обставин висновок суду про наявність передбачених законом підстав для задоволення вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_4 вселилась та проживає у ньому на законних підставах як власник даного помешкання та як член сімї позивачів, спростовується встановленими обставинами, належних доказів на спростування даних обставин матеріали справи не містять. Посилання представника відповідача на наявність на даний час в Коростишівському райсуді Житомирської області позову третьої особи ОСОБА_5 до позивача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та позову відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 до позивачів про визнання права спільної сумісної власності на майно та на докази, які подані в рамках вказаних справ, правового значення для вирішення даного позову не має, оскільки провадження у даних справах відкрито лише в листопаді 2018 року і рішення по ним судом не ухвалено. Самі по собі посилання відповідачів на зазначені обставини не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з доодержанням норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Коростишіського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий: Судді: