Постанова

Іменем України

01 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 713/686/16-ц

провадження № 61-1370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року в складі судді Кириляк А. Ю. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року вскладі суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Лисака І. Н.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08 квітня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит в розмірі 35 тис. дол. США зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 06 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 150,20 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,1902 га, що розташована на території Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. На думку позивача, в порушення пункту 2 частини першої 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, не було складено графік погашення кредиту, що дало банку можливість проводити зарахування коштів на рахунки на його погляд.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір від 08 квітня 2008 року та договір іпотеки від 08 квітня 2008 року

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між банком та відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Пункти 1.1-1.4, 3.3-3.6 кредитного договору містять наступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів, а пункт 4.3.8 передбачає можливість дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків. Суд першої інстанції вказав, що сторонами в момент укладення договору виконано вимоги частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов. Позивач не підтвердив належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог, у зв'язку із чим підстави для визнання недійсними спірних кредитного договору та договору іпотеки відсутні. Крім того, існує судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з позивача заборгованості за спірним кредитним договором.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 рокурішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що на думку скаржника умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню його недійсним з моменту вчинення, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню - необхідно також визнати недійсним спірний договір іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.09 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 08 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (Кредит) у сумі 35 тис. дол. США в порядку і на умовах, визначених цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок, цегла, загальною площею 150,20 метрів квадратних, в тому числі житловою площею 85,70 метрів квадратних, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1902 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Банилів, Банилівської сільської ради, Вижницького району, Чернівецької області.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2015 року позов задоволено ПАТ КБ «Надра» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 08 квітня 2008 року в сумі 25 496 дол. США 64 центи, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 15 липня 2015 року становило 536 929 грн 38 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2015 року, частково змінено заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2015 року та стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 08 квітня 2008 року в сумі 21 452 дол. США 48 центів, що за курсом Національного банку України станом на 15 червня 2015 року становить 457 045 грн 08 коп.

В указаних судових рішеннях, які набрали законної сили, зазначено, що у ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Надра» виникли кредитні зобов'язання на підставі кредитного договору від 08 квітня 2008 року, які боржник не виконав, у зв'язку із чим сума заборгованості за кредитним договором була стягнута з ОСОБА_1 у судовому порядку.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами в момент укладення договору виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов (пункти 1.1-1.4, 3.3-3.6, 4.3.8 кредитного договору) і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними спірних кредитного договору та договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню його недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що також тягне за собою необхідність визнати недійсним спірний договір іпотеки зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик