Справа № 185/6966/14-ц
Провадження № 2/185/2553/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Зінченко А. С., за участю секретаря судового засідання Андрухової Ю.Д.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу ЄУ № 185/6966/14-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилався на те, що 18.08.2006 відповідач та Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" уклали договір № DNH4KP93790909, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2026,70 гривень із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.08.2007.

У порушення ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, тому станом на 08.04.2014 відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 17178,91 грн (сімнадцять тисяч сто сімдесят вісім гривень 91 копійка), в т.ч. 3988,43 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 11896,25 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 794,23 грн - штраф (процентна складова).

12 серпня 2014 у справі ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса мешкання: вул.Харківська 47/6-5, м.Павлоград, Павлоградський район, Дніпропетровська область, РНОК НОМЕР_1, на користь Публічне акціонерне товариство комерційний банк 'приватбанк', місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, , заборгованість за кредитним договором № DNH4KP93790909 від 18.08.2006 у сумі 17178,91 грн (сімнадцять тисяч сто сімдесят вісім гривень 91 копійка), в т.ч. 3988,43 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 11896,25 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 794,23 грн - штраф (процентна складова), а також судовий збір у сумі 243,60 грн.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги, спираючись на письмові докази, надав письмову відповідь на заперечення. Зокрема, зазначив, що укладений договір є договором приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до п. 5.5 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором збільшено до 5 років. Вважає, що відповідач своїми діями шляхом погашення заборгованості визнав заборгованість перед банком, та останній платіж за випискою відбувся 22.02.2010, а тому позивач не пропустив строк звернення до суду (07.07.2014), також зазначив про правомірність нарахування процентів, пені та штрафів.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову, спираючись на подані письмові заперечення. Згідно із якими зазначив про неможливість застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за невиконання зобовязання у вигляді штрафу та пені одночасно, про сплив строку позовної давності та про застосування наслідків спливу строку позовної давності, посилався на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню не підлягають.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.08.2006 відповідач та Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" уклали договір № DNH4KP93790909, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2026,70 гривень із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік (2,09 % щомісячно) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення по 17.08.2007. Щомісячний платіж 193,05 грн, який приймається з 21 по 28 число кожного місяця. (а.с. 5)

Зобовязання передбачені кредитним договором відповідач не виконав. Станом на 08 квітня 2014 року за розрахунком позивача заборгованість за кредитним договором склала:

17178,91 грн (сімнадцять тисяч сто сімдесят вісім гривень 91 копійка), в т.ч. 3988,43 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 11896,25 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 794,23 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до виписки по рахунку №7782, відкритого на імя ОСОБА_1, за період з 18.08.2006 по 20.06.2018 останній платіж по договору DNH4KP93790909 від 18.08.2006 відбувся 02.06.2010 на суму 380,51 грн . (а.с. 4,69)

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою 08 липня 2014 року.

Щодо строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору сторін про збільшення позовної давності. Тому до даних правовідносин не може бути застосована договірна позовна давність, й керуватися у даному випадку правилами загальної та спеціальної позовної давності.

Вказані висновки також були висловлені у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з 21 по 28 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового (обовязкового) платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Сторони строк договору визначили у заяві позичальника №DNH4KP93790909 від 18 серпня 2006 року, який становить 12 місяців з моменту підписання.

Також сторони погодили строк кредитування, по 17 серпня 2007 року, тобто кредитні зобовязання діяли з 18 серпня 2006 року по 17 серпня 2007 року включно.

Позичальник повернення кредиту та сплату відсотків мав здійснювати щомісячними платежами у розмірі 193,05 грн з 21 по 28 число щомісяця. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий 18 серпня 2006 року на строк до 17 серпня 2007року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 17 серпня 2007року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 21 по 28 число кожного місяця. Починаючи з 18 серпня 2007 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Підсумовуючи викладене, суд доходить наступних висновків.

1. Позивач звернувся до суду 08 липня 2014 року поза межами загальної позовної давності (до 18 серпня 2010), та з урахуванням переривання строку позовної давності (останньої сплати 02.06.2010 - три роки 02.06.2013), на вказані правовідносини не розповсюджується договірна позовна давність, оскільки відповідач фактично не підписав таку угоду про збільшення строку позовної давності.

2. Позивач після спливу строку кредитування, з 18 серпня 2006 по 17 серпня 2007 року включно не мав права нараховувати відсотки за кредитним договором, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача процентів не підлягають частковому задоволенню у розмірі 10631,36 грн (розраховані станом на 30.11.2015).

3. Пеня та штраф можуть обчислюватися в межах спеціальної позовної давності щодо кожного порушення зобовязань відповідачем. Позивач звернувся до суду 08 липня 2014 року, тобто після спливу шести років з дня зобовязання відповідачем повернути всю суму кредиту, процентів, неустойки. Відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Таким чином, у позові слід відмовити в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України за спливом строку позовної давності.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 89,133,141,258-265,212,280-289 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- залишити без задоволення.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко