АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Чернівці

справа № 723/402/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар: Скакун К.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представників третьої особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка заявила самостійні вимоги, на стороні відповідача - ОСОБА_6, про стягнення боргу, та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, головуючий у І-й інстанції - Дедик Н.П.,

ВСТАНОВИВ :

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у лютому 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 лютого 2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 310 000 доларів США, а 07 липня 2014 року - в сумі 383 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 січня 2017 року.

Вказував на те, що зазначені кошти відповідачу ОСОБА_5 необхідні були для здійснення будівництва торгового центру в АДРЕСА_1. У визначений строк відповідач отримані у позику кошти не повернув.

З урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути борг в сумі 18 849 600 грн., що еквівалентно 693 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ, інфляційні витрати та 3% річних за період з 01 лютого 2017 року по 19 вересня 2017 року в сумі 1 894 086 грн., з яких 404 957,68 грн. - 3% річних, 1 489 118, 40 грн. - інфляційні витрати, та судові витрати по сплаті судового збору.

_______________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/524/18 Категорія 27

Під час слухання справи третя особа ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 14 квітня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 Відповідно до боргових розписок від 22 лютого 2013 року та 07 липня 2014 року договори позики було укладено в період перебування її в шлюбі з відповідачем, але вона не надавала письмової згоди на укладення таких договорів і до 24 квітня 2017 року їй не було відомо про існування будь-яких правочинів, що укладалися її чоловіком з ОСОБА_4 Дані правочини вчинені поза її волевиявленням, ОСОБА_5 обтяжив їх спільне майно борговими зобов'язаннями без отримання її згоди на це. За змістом розписок отримані в позику кошти було використано для будівництва торгового центру. В провадженні суду перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, в тому числі торгового центру, розташованого в АДРЕСА_1. Зобов'язання прийняті ОСОБА_5 за договорами позики без її згоди, як дружини, безпосередньо стосуються її майнових інтересів та породжують негативні наслідки у вигляді можливості звернення стягнення на належне їй майно. Вважала, що договори позики від 22 лютого 2013 року та 07 липня 2014 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на загальну суму 693 000 доларів США, суперечать ч.2, ч.3 ст.65 СК України, і у відповідності до ч.2, ч.3 ст.203, ч.4 ст.369 ЦК України підлягають визнанню недійсним, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

На зазначене рішення суду позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що він надав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 693 000 дол. США, що підтверджено відповідними розписками. Розписка підтверджує отримання відповідачем грошових коштів та може бути написана після отримання коштів. Відповідачем ОСОБА_5 не спростовано належними та допустимими доказами, що він не отримував в позику кошти в розмірі 693 000 дол. США. Чинним законодавством не передбачено, щоб позичальник підтверджував факт декларування коштів, які він передав у позику.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 надала відзив, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази про існування дійсних обставин боргових відносин між сторонами, а саме, що сторони укладали договір позики та кошти в розмірі 693 000 дол. США були передані в борг ОСОБА_5 Крім того, боргові розписки не містять конкретних дат передачі грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 та в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбулися правовідносини позики. Представники сторін надавали в судовому засіданні суперечливі та неповні пояснення щодо обставин передачі коштів. Оскільки в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наявні правовідносини позики, не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 22 лютого 2013 року на суму 310 000 дол. США, 07 липня 2014 року на суму 383 000 дол. США.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем ОСОБА_4 в частині відмови йому в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частинами першою, другою статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий же висновок застосування норм матеріального викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи розписок від 22 лютого 2013 року та від 07 липня 2014 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 двома траншами гроші для фінансування будівництва торгового центру по АДРЕСА_1, та зобов'язувався повернути зазначені кошти до 01 січня 2017 року. Однак розписки не містять конкретних дат передачі грошових коштів.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що розписки були написані пізніше передачі коштів, при цьому, сторони та їх представники не могли вказати часу їх написання, даючи щодо цього суперечливі пояснення. Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 в своїх поясненнях вказували різні обставини укладення та різні дати передачі коштів.

Також наявними в матеріалах справи доказами спростовуються доводи представників сторін про те, що передача коштів в сумі 383 000 доларів США відбулася 07 липня 2014 року, оскільки ОСОБА_5 в період з 30 червня 2014 року по 12 липня 2014 року перебував за межами України.

Отже, всупереч вищезазначених норм цивільного законодавства, позивачем не доведений факт передачі грошей відповідачу, що є істотною та обов'язковою умовою існування боргових зобов'язань.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що даний позов був поданий після розгляду в суді справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та після виникнення між сторонами спору про поділ спірного майна, предметом якого є торговий центр по АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, враховуючи істотні протиріччя щодо основних обставин та умов укладення договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позикових правовідносин, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для стягнення боргу.

Також є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанції посилання апелянта на те, що про наявність між сторонами позикових відносин свідчить та обставина, що ОСОБА_5 не оспорював договір позики у визначеному законом порядку.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним, констатував, що не укладений договір не може визнаватися недійсним. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Оскільки судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні слід відмовити.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко