Провадження №22-ц/784/89/18
Провадження № 22-ц/784/89/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 490/11619/15-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання: Гавор В.Б.,

за участі: позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" (далі - ПАТ "Миколаївська ТЕЦ") про визнання споживчого договору на надання послуг неукладеним та недійсним, припинення нарахування плати за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, припинення особового рахунку та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2017 року, ухваленого суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, який в подальшому уточнила, до ПАТ "Миколаївська ТЕЦ" про визнання споживчого договору на надання послуг неукладеним та недійсним, припинення нарахування плати за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, припинення особового рахунку.

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася ще з позовом до ПАТ "Миколаївська ТЕЦ", в якому просила також усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року позови об'єднані в одне провадження, справі присвоєно єдиний унікальний номер 490/11619/15-ц.

Позивачка зазначала, що проживає в АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. Послуги з опалення та гарячого водопостачання квартири надає ПАТ "Миколаївська ТЕЦ".

5 жовтня 2008 року позивачкою самостійно було здійснено відключення її квартири від системи централізованого опалення, про що письмово повідомлено відповідача.

Однак, відповідач продовжує нараховувати заборгованість за спожиті послуги, які фактично не отримуються.

Посилаючись на неякісність послуг наданих відповідачем та систематичним невиконанням відповідачем своїх обов'язків, на фактичне неотримання таких послуг, а також на те, що між нею та відповідачем договір про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання від 1 листопада 2005 року взагалі не укладався, позивачка просила суд:

визнати вказаний договір неукладеним та недійсним;

припинити особистий рахунок за постачання теплової енергії відповідачем № НОМЕР_1, оформленого на її ім'я;

припинити нарахування плати за послуги центрального опалення та гарячого водопостачання, зокрема визнати недійсними нарахування боргу за період з 5 жовтня 2008 року;

усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1

Заперечуючи проти позову в частині вимог про визнання угоди недійсною, відповідач посилався на те, що спірний договір є неукладеним, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню в частині вимог про визнання угоди неукладеною та недійсною, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання договору неукладеним та недійсним, суд виходив з того, що обрана позивачем вимога про визнання угоди неукладеною є неналежним способом захисту, а вимога про визнання недійсною - безпідставна.

Однак не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2

Постачальником теплової енергії до квартири позивачки є ПАТ "Миколаївська ТЕЦ".

Договір про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання від 1 листопада 2005 року з ПАТ "Миколаївська ТЕЦ" ОСОБА_1 не підписувала, але теплова енергія у квартиру позивачки надавалась.

Позивачка просила визнати цей договір неукладеним.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Між тим, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постановах від 21 травня 2012 року № 6-20цс11 та від 12 червня 2013 року № 6-32цс13.

Отже, обмежене тлумачення судом першої інстанції ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови ОСОБА_1 в реалізації її права на судовий захист.

Тому в цій частині рішення підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи позов в цій частині, колегія дійшла наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, судовому захисту підлягають цивільні права, які не визнаються або оспорюються опонентом, або порушуються іншою особою.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (далі - Постанова № 9).

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання договору про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання від 1 листопада 2005 року неукладеним, позивачка посилалась на те, що вона цей договір не підписувала.

Водночас, відповідач в своїх запереченнях також вказував на те, що зазначений договір з позивачкою не укладався, оскільки остання його не підписала. При цьому, відповідач наполягав на тому, що цей договір є неукладеним, в зв'язку з чим не може визнаватись недійсним.

Отже, фактично, відповідач не оспорює неукладеність вказаного договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предметом спору (позову) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, що випливає зі спірних правовідносин.

За такого колегія суддів вважає, що оскільки під час розгляду даної справи встановлено відсутність предмету спору, то провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Що стосується вимог про визнання зазначеної угоди недійсною, то вони не підлягають задоволенню, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (не укладено) (п. 8 Постанови № 9).

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні таких вимог з інших підстав, рішення в цій частині також підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про припинення особистого рахунку за постачання теплової енергії, а також припинення нарахування плати за послуги центрального опалення та гарячого водопостачання, та визнання недійсними нарахування боргу за період з 5 жовтня 2008 року.

Так, обґрунтовуючи вказані вимоги, позивачка посилалась на те, що не отримує послуги центрального опалення оскільки самовільно відключилась від стояка централізованого опалення.

Обставини самовільного відключення відповідач не оспорює.

Між тим, за положеннями частини першої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (п. 25).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири споживача свідчить про виконання послуг теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1192 цс15.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не може бути підставою і для припинення нарахування плати за ці послуги.

Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України, зобов'язання сторін припиняються у разі розірвання договору.

Оскільки предметом спору є договірні відносини з постачання теплової енергії, то припинення зобов'язань сторін за таким договором тісно пов'язані з відключенням квартири позивачки від централізованої системи теплопостачання. Вирішення ж цього питання можливо лише в передбаченому чинним законодавством порядку.

Отже, пред'явлення позивачкою вимог про припинення особистого рахунку за постачання теплової енергії, а також припинення нарахування плати за послуги центрального опалення та гарячого водопостачання, до вирішення питання про відключення її квартири, є передчасним.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір може бути розірваний лише на загальних підставах, зокрема, передбачених ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не заслуговують на увагу, оскільки зазначена норма є відсилочною та передбачає розірвання договору лише у порядку, встановленому законом.

Крім того, вимоги позивачки визнати недійсним нарахування боргу за період з 5 жовтня 2008 року також не підлягають задоволенню, оскільки правомірність такого нарахування встановлена заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 4 лютого 2016 року.

До того ж, цими судовими рішеннями встановлено, що заборгованості за теплову енергію за період з 1 листопада 2008 року по 31 липня 2011 року ОСОБА_1 оплатила добровільно.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, які позивачка обґрунтовувала неможливістю встановлення в квартирі альтернативного автономного опалення, то судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в їх задоволенні, оскільки під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про здійснення з боку відповідача перешкод щодо встановлення позивачкою автономного опалення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 та пунктів 9, 11, 13 Перехідних положень ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 6 грудня 2017 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в розмірі 704 грн. до прийняття судового рішення у справі.

В судовому засіданні позивачка заявила клопотання про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на те, що вона отримує невелику пенсію в розмірі 949 грн. та на її утриманні також перебуває мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відповідними довідками.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою звільнити її від сплати судового збору, якщо його розмір перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

За таких обставин, та, враховуючи майновий стан позивачки, а також розмір судового збору - 704 грн., який перевищує 5% від річного доходу позивачки (949 грн. *12 місяців), колегія суддів вважає можливим звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 листопада 2017 року в частині вимог про визнання угоди неукладеною та недійсною скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання від 1 листопада 2005 року неукладеним.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання договору про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання від 1 листопада 2005 року недійсним відмовити.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 704 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіВ.В. Коломієць Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 22 січня 2018 року.