09.01.2018 227/3566/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 січня 2018 року місто Добропілля

Добропільський міськрайоний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Данилко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_4

В обґрунтування своїх вимог вказали, що ОСОБА_1 з 21 лютого 2005 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 У зв'язку з чим остання була зареєстрована 09 серпня 2006 року у належній позивачам квартирі. З травня 2016 року ОСОБА_3 у квартирі не проживає. Шлюб між сторонами розірвано 12 травня 2017 року. На теперішній час позивачі мають намір продати квартиру, але не мають можливості реалізувати свої права як власники у зв'язку з реєстрацією в ній ОСОБА_3, яка там фактично не проживає. Тому вони змушені звернутись до суду задля визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом з метою зняття її з реєстраційного обліку.

У судове засідання позивачі не з'явились. Надали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач викликалась до суду через оголошення у пресі.

Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

На підставі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводяться один одному рідними сином та матір'ю.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.06.2003р. виконкомом Добропільської міської ради, їм обом належить право власності в рівних частках на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9)

Права як власників на вказану нерухомість ними зареєстровано 13 серпня 2003 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11)

Позивачі за приписами ст.331 ЦК України після реєстрації права на майно являються його законними повноправними співвласниками.

21 лютого 2005 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із громадянкою ОСОБА_4, яка після одруження взяла прізвище чоловіка «ОСОБА_1». Після реєстрації одруження дружину зареєстровано у квартирі позивачів, що підтверджується копією домової книги та довідкою про склад сім'ї, виданою Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» м. Білицьке (а.с.12-13, 14)

Шлюб розірвано між сторонами у справі на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду від 12 травня 2017 року (а.с.17)

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 значиться прописаною та фактично в квартирі не проживає більше року, про що свідчать вищенаведена довідка про склад сім'ї, акти обстеження матеріально-побутового стану від 11.10.2017р., складені депутатами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за участю свідків (а.с.15,16)

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Факт реєстрації відповідача у належній ОСОБА_3 квартирі обмежує їх права як власників розпоряджатись нею на свій власний розсуд.

За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу.

Позивачі просять суд визнати відповідача такою, що втратила право користування належним їм житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства.

Так, відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що колишня дружина позивача ОСОБА_3 втратила право користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не проживає понад року.

Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України, понесені позивачами і документально підтверджені судові витрати слід покласти на відповідача. Отже, з відповідача слід стягнути на користь ОСОБА_1 суму сплаченого ним судового збору в розмірі 640 грн. та витрати, пов'язані із розміщенням повідомлення про виклик відповідача у пресі, що становлять 420 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.47 Конституції України, ст.16, 141, 317, 321, 391 ЦК України, ст.72 ЖК України, ст.ст. 259, 263, 265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, який проживає в АДРЕСА_6 понесені останнім судові витрати у справі в загальному розмірі 1060 (одна тисяча шістдесят) грн. 00 копійок.

Направити відповідачу копію заочного рішення суду в порядку, передбаченому ст.272 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий: суддя В.В. Хандурін

09.01.2018