Ухвала

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 461/5319/16-ц

провадження № 61-41137ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Айсберг», про зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у серпні 2016 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просила: зобов'язати ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти привести квартиру, а саме, сходову клітку та туалет загального користування першого поверху на АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме: демонтувати приміщення, самовільно влаштоване на частині площі сходової клітки першого поверху (в поверховому плані під літерою ХLIХ загальною площею 15,6 кв. м) та відновити приміщення трьох туалетів загального користування площею 8,3 кв. м (в поверховому плані під літерою L).

Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради, на обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Айсберг». Власником квартири №1а у будинку є ОСОБА_1, який здійснив самовільне перепланування, а саме: приєднав приміщення загального користування, позначені на поверховому плані під літ. L, площею 8,3 кв. м та частину приміщення під літ ХLIХ, площею15,6 кв. м до квартири №1а, встановив перегородку та влаштував дверний проріз у приміщенні під літ. ХLIХ, площею 15,6 кв. м. Тому, 19 травня 2016 року постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №76 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП, проте провадження у справі закрито у зв'язку із спливом строку накладення адміністративного стягнення. Оскільки відповідач не дотримався правил утримання жилих будинків, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року, позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1, власника квартири АДРЕСА_1, за власні кошти привести квартиру № 1а, сходову клітку та туалет загального користування першого поверху на АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме: демонтувати приміщення, самовільно влаштоване на частині площі сходової клітки першого поверху (в поверховому плані під літерою ХLIХ загальною площею 15,6 кв. м), та відновити приміщення трьох туалетів загального користування площею 8,3 кв. м (в поверховому плані під літерою L). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

21 липня 2018 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року. ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами обох інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, які суд вважав доведеними, а висновки суду не відповідають дійсним та фактичним обставинам справи, оскільки відповідачем не було здійснено прибудову площею 15,6 кв. м. Також ОСОБА_1 зазначив, що станом на час розгляду справи приміщення було приведено до попереднього стану.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення ухвалені у справі щодо зобов'язання вчинити дії, шляхом демонтування приміщення, самовільно влаштованого на частині площі сходової клітки першого поверху та відновлення приміщення трьох туалетів загального користування.

Отже, справа № 461/5319/16-ц не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 461/5319/16-ц є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 березня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Айсберг», про зобов'язання до вчинення дій.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат