Справа № 308/2749/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Бисаги Т.Ю., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2017 року в справі (№308/2749/16-ц головуючий Фазикош О.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей і дружини, з якою проживає дитина до досягнення дитиною трьох років, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ї особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дітей,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, який обгрунтовувала тим, що 29 вересня 2004 року між нею і ОСОБА_1було укладено шлюб, від якого у них народилося троє дітей: син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, зароблені кошти використовує задля власних потреб, які жодним чином не пов'язані із сімейним життям, а тому вона фактично самотужки утримує та виховує трьох малолітніх дітей, дбає про їх фізичний, моральний та духовний розвиток. Відповідач є асистентом кафедри шкірних та венеричних хвороб, медичного факультету, Ужгородського національного Університету, а також працює лікарем-хірургом торакального відділення торакальної хірургії Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, отримує стабільний дохід, відтак має можливість утримувати її та їхніх дітей.

Посилаючись на наведене, та з урахуванням уточнених позовних вимогвід 11 січня 2017 року, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її, ОСОБА_2, користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 60 відсотків від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку, щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 18 березня 2016 року; стягнути з ОСОБА_1 на її, ОСОБА_2, користь аліменти на утримання дружини в розмірі 10% відсотків від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно до досягнення неповнолітньою дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічноговіку, починаючи з 18 березня 2016 року.

10 січня 2017 року ОСОБА_1 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_2, в якому просив дітей ОСОБА_3 - 2005 р.н., ОСОБА_4 - 2007 р.н. та ОСОБА_5 - 2013 р.н. залишити на утриманні і вихованні разом із батьком, ОСОБА_1, та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей у частці заробітку (доходу) матері, яку визначити згідно ст.183 СК України.

У заяві від 25.05.2017 року про доповнення та уточнення зустрічного позову, просив присудити з 10 січня 2017 року стягувати з ОСОБА_2 аліменти на дітей у розмірі 50 відсотків (половини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.04.2017 року було залучено в якості третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із матір'ю ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку, щомісяця, починаючи з 17 березня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 400 гривень, щомісячно до досягнення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, трьохрічного віку, починаючи з 17 березня 2016 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Урешті позивних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити. Вказує на те, що ОСОБА_2 вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір»ю не заявляла, а тому суд порушив прнцип диспозитивності цивільного судочинства. Вирішуючи питання про стягнення з нього аліментів, суд не врахував положень ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», а саме щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, розмір яких, згідно зазначеного Закону, не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Також зазначав, що ОСОБА_2 не має самостійного доходу, її поведінка є абсолютно аморальною, такою що шкодить розвитку дітей, а тому залишення із нею дітей є небезпечним для здоров»я дітей, їх морального виховання та життя в цілому, а тому вважає, що неповнолітніх дітей слід залишити на утриманні і вихованні разом із батьком.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_2, її представник ОСОБА_6, та представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони з 23 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, розірвано (т.1 а.с.26-30).

За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти, а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, що стверджується наявними у матеріалах справи фотокопіями свідоцтв про народження від 4 травня 2005 року НОМЕР_1, від 6 червня 2007 року НОМЕР_2 та відповідно від 4 грудня 2013 року НОМЕР_3 (т.1 а.с.13-15).

Сторони не заперечили факт спільногопроживання за адресою в АДРЕСА_1 разом із неповнолітніми дітьми.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК Українипередбачено, якщомати та батько не дійшлизгодищодо того, з ким із них будутьпроживатималолітнідіти, спірміж ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вікдітей, стан їх здоров'я та інші обставини, щомають істотне значення.

Судом встановлено, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дітей, мають позитивні характеристики, працюють, кожен бажає, щоб діти проживали саме із ним.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу наведених норм слідує, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

При вирішенні зазначеного спору про місце проживання дітей, суд першої інстанції виходивіз принципу пріоритетності прав та інтересів дітей, а також норм Конституції України та законодавства, що регулює ці питання.

Так, відповідно до п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли цеможливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У рішенні Європейського Суду з прав людинивід 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» також викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виняткових випадках.

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської радиу висновку від 20 листопада 2015 року № 567/12-34 зазначив, що доцільним визначення місця проживання вищевказаних малолітніх дітей є разом із мамою ОСОБА_2. Зазначений висновок є достатньо обґрунтований, узгоджується з матеріалами цивільної справи, а тому місцевий суд правильно взяв його до уваги (т.1 а.с.128-130).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працює вчителем англійської мови в Сторожницькій загальноосвітній школі 1-111 ступенів Ужгородської районної ради Закарпатської області і отримує заробітну плату, що стверджується довідкою про доходи №623 від 11 жовтня 2017 року, з якої слідує, що у вересні 2017 року їй було нараховано заробітну плату в сумі 5786,36 грн., що спростовує доводи апелянта про відсутність у неї самостійного заробітку. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 ствердила, що на зазначеній посаді вона працює з 1 вересня 2017 року і по теперішній час, а до того часу перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирирічного віку, що стверджується наказом в.о. начальника відділу освіти, молоді та спорту Ужгородської РДА від 17.11.2016 року №670-к (т.1 а.с.227). Також матеріали зазначеної цивільної справи не містять доказів аморальної поведінки ОСОБА_2, як стверджує апелянт, а тому з урахуванням усіхобставин справи в їхсукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їхньою матір'ю, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід визначити місце проживання їхньої матері ОСОБА_2.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею не заявляла, а тому суд порушив прнцип диспозитивності цивільного судочинства, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, яким шлюб між сторонами розірвано, не було вирішено питання, разомз ким із батьків залишаться проживати неповнолітні діти, та за умови пред'явлення ОСОБА_1 зустрічного позову про визначення місця проживання дітей разом із батьком, суд першої інстанції правомірно розглянув зазначену вимогу, і з урахуванням усіх обставин справи, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір»ю ОСОБА_2

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей, суд першої інстанції врахував положення ст. 181 СК України, якою передбачено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину; що зарішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Положення ст. 182 СК України, згідно якої при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Положення ч. 1 ст. 183 СК України, згідно якої частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а також положення ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вище наведених норм закону та матеріалів справи, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користьОСОБА_2. аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, - урозмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку, щомісяця, починаючи з 17 березня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, суд не врахував положень ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», а саме щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, розмір яких, згідно зазначеного Закону, не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи, не заслуговують на увагу, оскільки судом розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання 3-х малолітніх дітей визначено урозмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно до віку, - який не перевищує 50% його заробітної плати.

Стосовно визначення роміру аліментів на утримання ОСОБА_2, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку, то суд першої інстанції правильно виходив з положень ст.84 Сімейного кодексу України, якою встановлено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, зокрема частин 2, 4, 6 цієї статті, згідно яких дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік можена давати матеріальну допомогу. Право на утриманнявагітна дружина, а також дружина, з якоюпроживаєдитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

А тому, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 17 березня 2016 року (дня подання позовної заяви) до досягнення сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку - ІНФОРМАЦІЯ_4, суд першої інстанції врахував зазачені норми закону, а також те, що відповідач працює асистентом кафедри шкірних та венеричних хвороб, медичного факультету, Ужгородського національного Університету, а також працює лікарем-хірургом торакального відділення торакальної хірургії Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, отримує стабільний і достатній заробіток, а тому має можливість утримувати ОСОБА_2 до досягнення сином ОСОБА_5 трирічного віку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення, оскільки рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2018 року.

Головуюча :

Судді :