АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5648 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Галась І.А.

Унікальний №754/13840/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu2-;Про судоустрій і статус суддів&q? с; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &quга;Голос України&quУк; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п. 3 розділу XII &q?лу;Прикінцеві та перехідні положення&q?ло; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu2-;Про судоустрій і статус суддів&q? с; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?у ;Перехідні положення&q?ло; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

З урахуванням зміни предмету позову просила суд, зобов'язати відповідача перевести її з посади контролера перонного зупиночної платформи «Видубичі» виробничого підрозділу Центру регіональних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на іншу роботу, не пов'язану з тривалим перебуванням на протягах, психоемоційним навантаженням, нічними змінами, на посаду адміністратора зупиночної платформи «Видубичі» та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що починаючи з 1980 року вона працює в структурі Південно-Західної залізниці. За фахом - чергова по станції.

З 03.04.2014 р. переведена на посаду контролера перонного зупиночної платформи «Видубичі».

У період з 08.04.2014 р. по 01.08.2014 р. виконувала обов'язки адміністратора зупиночної платформи «Видубичі», однак після проходження випробувального, на її думку терміну, її кандидатура на цій посаді затверджена не була.

В подальшому за розпорядженням керівництва у період з 01.08.2014 р. по 19.05.2016 р. неодноразово замінювала інших працівників на період їх відсутності (лікарняні та відпустки), виконуючи різну роботу без компенсації різниці в заробітній платі.

За час перебування на посаді контролера перонного зупиночної платформи «Видубичі» стан здоров'я позивача погіршився та було діагностовано важку ниркову патологію з діагнозом: перипельвікальні кісти обох нирок з ускладненням - хронічний пієлонефрит в фазі латентного запалення з рекомендацією уникати переохолодження та протягів.

Позивач неодноразово зверталась до керівництва з проханням про переведення на іншу роботу за станом здоров'я. Однак вони були проігноровані відповідачем, з залишенням позивача на займаній посаді.

Після чергового погіршення самопочуття в червні 2016 року роботодавцем було направлено позивача на позачерговий медичний огляд.

За результатами медичного огляду, лікарем терапевтом було надано консультативне заключення щодо недопустимості перебування позивача на протягах, переохолоджень, психоемоційних та фізичних перевантажень.

На час звернення до суду на іншу роботу не була переведена.

Вважає, що всі дії відповідача протягом двох років спричинили погіршення її стану здоров'я з постійною необхідністю перебування на стаціонарному лікуванні.

Позивач опікується дитиною інвалідом І групи та має постійний страх за своє життя та здоров'я. Ігнорування відповідачем трудового законодавства змушує позивача почуватись незахищеною та безпорадною. Постійне лікування позивача позбавляє дитину інваліда материнського піклування та змушує хвилюватись за подальшу долю дитини.

Всі рекомендації лікарів, які позивач намагається виконувати, для збереження власного здоров'я, цілковито ігноруються відповідачем, викликаючи постійну депресію та невпевненість у собі.

Тривале невиконання відповідачем своїх обов'язків, за переконанням позивача, спричинило їй значну моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.05.2018 р. позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 01.06.2018 р. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт посилалась на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми трудового законодавства, не враховано стаж роботи в структурі відповідача, проігноровано факт наявності важкої ниркової патології, яка ускладнена гіпертонічною хворобою та постійне погіршення стану здоров'я, саме у період виконання роботи перонного контролера.

Не досліджено та не надано належну правову оцінку фактам систематичного порушення керівництвом відповідача норм трудового законодавства щодо нормування праці, тривалості робочого часу (зміни) контролера перонного та фактично відпрацьованих апелянтом годин.

Судом першої інстанції були прийняті до уваги заперечення представника відповідача даних фактів, проте останній не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень.

Не надано належної оцінки рекомендаціям та вказівкам лікарів, які були представлені керівництву на підтвердження необхідності переведення на легшу роботу. А також факту поставлення до виконання обов'язків контролера перонного одразу після виходу з лікарняного.

Проігноровано факт невиконання норм трудового законодавства в частині переведення на запропоновану на оперативній нараді 08.07.2016 р. посаду комірника, після отримання згоди та триваючим порушенням прав апелянта як працівника.

Не враховано заключення лікарсько-консультативної комісії від 27.11.2017 р. щодо необхідності переведення на іншу роботу не пов'язану з тривалим перебуванням на протягах, психоемоційним навантаженням.

Мотивуючи своє рішення положеннями ст.32 КЗпП України суд першої інстанції цілком проігнорував застереження, які містяться в ст. 33 КЗпП України щодо можливості переведення на іншу посаду без згоди працівника, якщо немає протипоказань за станом здоров'я.

Висновки суду щодо відсутності в діях відповідача порушень законних прав та інтересів апелянта є необґрунтованими.

Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки двохрічним зволіканням відповідача з вирішенням питання про переведення апелянта, що спричинило погіршення стану здоров'я. Не було враховано, що звернення до суду з позовом відбулося ще в 2016 році, і увесь час розгляду справи в суді відповідач продовжував свої незаконні дії, а стан здоров'я апелянта постійно ускладнювався. Виконання по цей час роботи, яка категорично протипоказана за висновками лікарів, є прямим порушенням трудового законодавства та свідчить про упереджене ставлення керівництва відповідача до апелянта.

Апелянту постійно доводиться докладати додаткових зусиль для вчинення щоденних побутових справ, які є необхідними для її життєдіяльності. Внаслідок погіршення стану здоров'я з вини відповідача, її життя дестабілізоване і це негативно впливає не тільки на неї, але і на її родину, оскільки вона опікується дитиною інвалідом І групи.

Судом першої інстанції не було досліджено та не надано оцінку всім доказам у справі, а також не визначено характер та підстави заявленого позову. Надана судом перевага доводам та позиції відповідача вказує на порушення принципів законності, диспозитивності та справедливості.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення інших учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції розглянув справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що з 14.02.2014 р. позивач була прийнята в Виробничий підрозділ Центр регіональних перевезень пасажирів на посаду контролера перонного вокзалу «Дарниця» - Наказ (розпорядженням) №39/ос від 14.02.2014 р. (том. №1, а.с.82).

01.04.2014 р. згідно з Наказом №95/ос (розпорядження) про переведення на іншу роботу ОСОБА_1, за погодженням сторін, на заміщення тимчасово відсутнього працівника, була переведена з 03.04.2014 р. на посаду контролера перонного зупинного пункту «Видубичі» (том. №1, а.с.83).

Згідно Наказу №3/ос (розпорядження) про переведення на іншу роботу, позивач ОСОБА_1, з 21.05.2015 р. переведена постійно на посаду контролера перонного зупинного пункту «Видубичі» (том. №1, а.с.84).

У відповідності до посадової інструкції контролера перонного ОСОБА_1, Виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів, затвердженого начальником виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів ОСОБА_2 від 04.01.2016 р., контролер перонний (з.п. Видубичі) належить до професії групи «Технічні службовці» - п.п. 1.1 п. 1 «Загальні положення».

У відповідності до п.п. 1.3 п. І «Загальні положення» контролер перонний підпорядкований адміністратору та РППЦЗ, а у відповідності до п.п.2.12 п. II «Завдання та обов'язки» виконує разові доручення керівництва центру. Згідно до VI «Кваліфікаційні вимоги» - повна загальна середня освіта без вимог до стажу роботи (том. №1, а.с.94-96).

Згідно Протоколу оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів РФ «Південно-Західна залізниця» від 21.06.2016 р., було постановлено, зокрема; п.1 контролеру перонному ОСОБА_1 при наявності довідки виданої комісією лікувальної установи, згідно ст. 170 КЗпП України, звернутися до керівництва РПЦ для подальшого вирішення її питання (том. №1, а.с. 102).

Згідно зі ст. 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

При переведенні за станом здоров'я на легшу нижче оплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижче оплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

Судом першої інстанції було встановлено, що для вирішення питання щодо переведення позивача на іншу посаду за станом здоров'я, її було направлено на позачерговий медичний огляд на підставі Наказу № РПЦ-ПЗЗф-1/156 від 23.06.2016 р. «Про направлення на проведення позачергового медичного огляду - контролера перонного ОСОБА_1.» (том. № 1, а.с.97).

У відповідності до медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) огляду ОСОБА_1, надано висновок медичної комісії від 30.06.2016 р., згідно якого позачерговий медичний огляд на посаді контролер перонний позивачем пройдено до 29.06.2017 р., протипоказань за станом здоров'я не вказано (том. №1, а.с.99).

Згідно Протоколу оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів РФ «Південно-Західна залізниця» від 06.07.2016 р. р., оперативна нарада постановила: п. 1 на основі медичної довідки з висновком - пройдено (що вважається допуском до роботи на посаді контролера перонного), консультативного заключення лікаря-терапевта, та відсутності лікарсько-консультативної комісії лікувальної установи (ЛКК) або медико-соціальної експертної комісії, підстав для застосування ст. 170 КЗпП України нарада не вбачає;

- п.2 контролеру перонному ОСОБА_1 було запропоновано з наявних вакантних посад: прибиральник виробничих приміщень або комірник - від яких вона відмовилась.

Судом першої інстанції також встановлено, що керівництвом виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів, з метою задоволення бажання позивача, ОСОБА_1 було запропоновано наявні вакантні посади прибиральник приміщень та комірник, від яких вона відмовилась.

Згідно Протоколу оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів РФ «Південно-Західна залізниця» від 08.07.2016 р., оперативна нарада постановила, зокрема: п. 3 перевести ОСОБА_1 на запропоновану вакантну посаду комірник (том. №1, а.с.104).

15.08.2016 р. ОСОБА_1 звернулась з заявою до Начальника виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів РФ «Південо-Західна залізниця» ОСОБА_2, відповідно до якої, вона надала згоду тимчасово перевести її на посаду комірника зі збереженням попереднього середнього трудового заробітку на весь час виконання нижче оплачуваної роботи (передпенсійний вік, мати, яка має дитину інваліда).

При наявності вакантних посад - просила повернути її на попереднє місце роботи - черговою з видання довідок (де вона працювала тимчасово 8 місяців) (том. №1, а.с.105).

Підприємством було встановлено, що заява ОСОБА_1 від 15.08.2016 р. не відповідає нормам КЗпП України, а переписати заяву, згідно вимог законодавства, ОСОБА_1 відмовилась.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01.08.2016 р. посада комірник не є вакантною, що також підтверджується Наказом №151/ос (розпорядження) про переведення на іншу роботу ОСОБА_3, відповідно до якого останню переведено з посади прибиральник виробничих приміщень, на посаду комірника з 01.08.2016 р. постійно (том. № 2, а.с.39).

Листом від 21.10.2016 р. № НРП-4/2612 структурного підрозділу служби приміських пасажирських перевезень, керівництво повідомило ОСОБА_1, що станом на 20.10.2016 р. по виробничому підрозділі центр регіональних перевезень пасажирів вакантні посади черговий з надання довідок, адміністратор по з.п. Видубичі, комірник - відсутні.

При розгляді матеріалів, викладених в заявах, наданої медичної довідки про проходження медичного огляду, консультативного висновок лікаря-терапевта та за відсутності лікарсько-консультативної комісії лікувальної установи (ЛЛК) або медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) підстави для застосування ст. 170 КЗпП відсутні (том. №1, а.с.59).

Листом № НГК №-40/М-409-1 від 18.11.2016 р. «Щодо переведення на іншу посаду та дій керівництва виробничого підрозділу центр регіональних перевезень» повідомило, що станом на 02.11.2016 р. по виробничому підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів вакантні посади черговий з надання довідок, адміністратор по з.п. Видубичі, комірник - відсутні.

При розгляді матеріалів, викладених в заявах, доданої медичної довідки про проходження позачергового медичного огляду, консультативного заключення лікаря-терапевта та за відсутності лікарсько-консультативної комісії лікувальної установи (ЛКК) або медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) підстави для застосування ст. 170 КЗпП відсутні (том. №1, а.с.140).

Згідно з протоколом оперативної наради при головному інженері структурного підрозділу служба приміських пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 26.01.2017 р., було постановлено, зокрема: п.3 при наявності вакантних посад у виробничому підрозділі центр регіональних перевезень пасажирів запропонувати контролеру перонному з.п. Видубичі ОСОБА_1 (том. № 1, а.с. 117).

У відповідності до довідки № РПЦ-ПЗЗФ 4/528 від 02.06.2017 р. Виробничий підрозділ центр регіональних перевезень пасажирів надав інформацію про наявність вакантних посад адміністратора з/п Видубичі, чергової з надання довідок (вокзал Дарниця) та комірника (вокзал Дарниця) з 08.07.2016 р. по теперішній час (том. №1 а.с.167)

Назва посади Вакантна Зайнята посада

посада

Адміністратор з 07.09.2016 р. з 07.09.2016 р.

Чергова з надання довідок Відсутня вакансія посаду згідно ш/р укомплектовано

з/п Видубичі

Чергова з надання довідок з 11.06.2016 р. з 01.08.2016 р.

(В-л Дарниця)

Згідно довідки укомплектованості штату працівників ВП центр регіональних перевезень пасажирів (Приміський вокзал) станом на 05.09.2017 р., зокрема, Приміський вокзал вакантними посади є наступні посади

- касир квитковий 2 категорії - 4-декретні посади (Шуст, Савінова, Данкевич, Котельнікова);

- оператор з оброблення перевізних документів - 1 - декретна посада (ОСОБА_4); прибиральник виробничих приміщень санвузлів - 1-вакантна посада;

- прибиральник виробничих приміщень - 5 - вакантних посад станційний робітник - 4 вакантні посад (том. №2, а.с.44).

02.10.2017 р. ОСОБА_1 подала заяву начальнику виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів ОСОБА_2, відповідно до якої просила перевести ії на посаду оператора з оброблення перевізних документів на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу на роботу до Виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів (Приміського вокзалу), а 13.10.2017 р. відмовилась від запропонованої їй посади, у зв'язку зїї невідповідністю спеціальності, кваліфікації (том. № 2, а.с.80).

У відповідності до Заключення № 45 лікарсько-консультативної комісії ЛКК №2 Філія «ЦОЗ» ПАТ «Укрзалізниця» від 27.11.2017 р. виданого ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому, що за станом здоров'я її необхідно перевести на роботу не пов'язану з тривалим перебуванням на протягах, психоемоційним навантаженням, нічними змінами. (том № 2, а.с.58).

Заключення видано терміном на один рік, тобто до 27.11.2018 р.

28.11.2017 р. ОСОБА_1 звернулась з заявою до Начальника виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів ОСОБА_2., відповідно до якої, остання просила прийняти її на посаду адміністратора зупиночної платформи Видубичі на період декретної відпустки основного працівника ОСОБА_6 (том. №2, а.с.59).

У відповідь на зазначену заяву, з урахуванням наданого заключення лікарсько-консультативної комісії від 27.11.2017 р., Начальник центру ОСОБА_2 - повідомив позивача про те, що станом на 30.11.2017 р. по виробничому підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів серед наявних посад, які є вакантними та відповідають вимогам зазначеним у заключенні лікарсько-консультативної комісії від 27.11.2017 р. є наступні посади :

оператор з оброблення перевізних документів (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4 до дня її фактичного виходу на роботу) Приміського вокзалу;

- таксувальник перевізних документів (на час відпустки по вагітності, пологами та догляду за дитиною основного працівника до дня її фактичного виходу на роботу) вокзал Дарниця (том. №2, а.с.79).

У зв'язку з чим, під час оперативної наради, ОСОБА_1, було вручено повідомлення та запропоновано наступні наявні вакантні посади:

«Оператор оброблення перевізних документів Приміського вокзалу» та «Таксувальник перевізних документів вокзал Дарниця», кваліфікаційним вимогам що ставляться до даних посад позивач відповідає, та не потребує додаткового навчання, та вони відповідають рекомендаціям, що містяться в заключенні ЛККК № 45 від 27.11.2017 р.

У відповідності до посадової інструкції таксувальник перевізних документів, Виробничого підрозділу центру регіональних перевезень пасажирів Філія «Пасажирська компанія», п. VI кваліфікаційними вимоги - повна загальна середня освіта та професійно-технічна освіта або повна загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві. Без вимог до стажу роботи (том. № 2, а.с.84-86).

Згідно посадової інструкції оператора з оброблення перевізних документів, Виробничого підрозділу центру регіональних перевезень пасажирів Філія «Пасажирська компанія», п. VI кваліфікаційними вимоги - повна загальна середня освіта та професійно-технічна освіта або повна загальна середня освіта та професійна підготовка на виробництві, без вимог до стажу роботи (том. №2, а.с.84-86).

Протоколом оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу центр регіональних перевезень пасажирів філії «Пасажирська компанія» від 30.11.2017 р., оперативна нарада постановила, зокрема: п.1 контролеру ОСОБА_1, звернутися до керівництва центру для подальшого вирішення питання щодо переведення за її згодою на одну з запропонованих посад (том. №2, а.с.78).

Але незалежно від цього позивач вимагає перевести її з посади контролера перонного з.п. Видубичі виробничого підрозділу Центр регіональних перевезень філії «Південно- Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду адміністратора з.п. Видубичі.

У відповідності до посадової інструкції адміністратора, Виробничого підрозділу центру регіональних перевезень пасажирів Філія «Пасажирська компанія», п. VI кваліфікаційними вимоги - неповна вища освіта (молодший спеціаліст) або повна загальна середня освіта та професійно-технічна освіта. Без вимог до стажу роботи (том. №2, а.с.87-89).

Суд першої інстанції під час судового розгляду встановив, що посада адміністратора з.п. Видубичі, яку бажає обійняти позивач ОСОБА_1 не підпадає під поняття легшої роботи в розумінні ч. 1 ст. 170 КЗпП України та не відповідає вимогам заключення № 45 ЛКК від 27.11.2017 р.

На підставі визначених обставин суд першої інстанції залишив без задоволення заявлений позов, оскільки вимоги заявлені позивачем є необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Відповідно до п. 31 постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року із змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів&q?ін; відповідно до ст. 32 КЗпПпереведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведення на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці.

Переміщення працівника не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Як вже зазначалось посада на яку претендує позивач та просить зобов'язати відповідача її перевести тобто адміністратора з.п. Видубичі, не є вакантною посадою.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За приписами ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 1, п. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення»,ст.ст. 49-2 та 49-4 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Разом з тим, згідно глави 7 ЦК України, держава, у тому числі і через суди, не може втручатися в господарську діяльність юридичної особи, визначати пріоритети та засоби її розвитку.

За приписами ст. 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відсутність вакантної посади для переведення на легшу роботу, на час звернення з заявою, не дає можливості виконати підприємству вимоги ст. 170 КЗпП.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлена права повторно звернутись до підприємства з заявою про переведення на легшу роботу на підставі заключення ЛЛК, та при наявності вакантної посади повна бути переведена на легшу роботу.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що в рекомендації постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 р. &q?ос;Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння ії заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. є безпідставними, оскільки порушення прав позивача з боку відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не були доведені.

При вирішенні питання щодо стягнення моральної немайнової шкоди повинні бути встановлені усі чотири складові підстави для ії відшкодування.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

При ухвалені рішення відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо не вірного застосування судом першої інстанції норм трудового законодавства.

При апеляційному розгляді скарги колегія суддів детально перевірила усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

Доводи апелянта щодо не дослідження та не надання належної правової оцінку фактам систематичного порушення керівництвом відповідача норм трудового законодавства щодо нормування праці, тривалості робочого часу (зміни) контролера перонного та фактично відпрацьованих апелянтом годин, колегія суддів відхиляє, оскільки до 27.11.2017 р. належного висновку МСЕК або ЛКК в наявності не було. За медичними оглядами апелянт була придатна для виконання роботи.

Рекомендації лікарів надані при зверненні апелянта, не можуть бути підставою для переведення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта відносно того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки рекомендаціям та вказівкам лікарів, які були представлені керівництву на підтвердження необхідності переведення на легшу роботу.

А також факту поставлення до виконання обов'язків контролера перонного одразу після виходу з лікарняного.

Колегія суддів про це зазначала вище, що підставою для переведення на легшу роботи є висновок МСЕК або ЛКК.

Колегія суддів не погоджується з апелянтом відносно того, що судом першої інстанції не враховано заключення лікарсько-консультативної комісії від 27.11.2017 р. щодо необхідності переведення на іншу роботу не пов'язану з тривалим перебуванням на протягах, психоемоційним навантаженням.

Даний висновок судом було враховано, але відсутність вакантної посади на яку претендує апелянт, не надає підприємству такої можливості.

Колегія суддів вважає, що в цілому суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами докази, уважно вивчив обставини справи та дав їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль