Справа № 570/4704/16-ц
Номер провадження 2/570/96/2018
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши мирову угоду сторін при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.П.Могили 24) цивільної справиза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що шлюб сторін розірваний 30 серпня 2013 році, про що їй стало відомо лише в січні 2014 року, а спільне майно подружжя не поділило, оскільки їй у цьому чиняться перешкоди, позивач у поданій до суду 07 жовтня2016 року позовній заяві просить поділити спільне майно подружжя.

25 січня 2018 року сторони подали до суду спільну заяву про визнання мирової угоди і закриття провадження у справі, оскільки вони врегулювали спір стосовно предмету спору на основі взаємних поступок.

Суд, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 cерпня 1999 року по 30 серпня 2013 року, окремо проживають з січня 2014 року, мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з матір'ю та батьком. За час перебування в шлюбі придбане певне майно.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Норми ст.ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Аналогічна за змістом норма - ст.22, містилась у КпШС України, який діяв на час укладення шлюбу між сторонами.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо подружжя не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами не заперечується, що майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне рухоме майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя.За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову.

Відповідно до ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу. Згідно змісту ст.175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. Укладена в цивільному процесі угода породжує права та обов'язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні, тому така угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом відповідно до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права. За змістом вказаної статті процесуального закону мирова угода це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення.

Предметом спору є спільне майно подружжя сторін по справі, яке сторонами визнається як майно, набуте у власність за час шлюбу:незавершений будівництвом житловий будинок по вул.Гайдамацькій 17 всмт.Клевань Рівненського району Рівненської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,125 га, придбаний на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 25 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_3., зареєстрований в реєстрі за №1298 та м'які меблі для вітальні (м'яка частина, диван, два крісла:матеріал велюр персикового кольору), холодильник, плазмовий телевізор, стіл комп'ютерний дерев'яний.

Інших даних, які б спростовували цей правовий режим майна подружжя, матеріали провадження не містять.

Сторони стверджують, що на дату укладання даної мирової угоди всі спірні правовідносини між сторонами є врегульованими. На день винесення рішення відомості про будь-які обмеження як щодо даного майна, так і щодо сторін по справі не зареєстровані, у них наявне спірне майно та правовстановлюючі документи на нього. За невиконання чи неналежне виконання умов даної мирової угоди сторони несуть відповідальність, визначену чинним законодавством України. Сторони підтверджують, що ця мирова угода є підставою для закриття провадження №2/570/343/2017, що перебуває в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Усі правовідносини, що виникають з цієї мирової угоди або пов'язані із нею, у тому числі пов'язані із діяльністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цієї мирової угоди, тлумаченням її умов, визначенням наслідків недійсності або порушення мирової угоди, регламентуються цією мировою угодою та відповідними нормами чинного в Україні законодавства. Сторони стверджують, що їм відомі правові наслідки укладення мирової угоди та підтверджують, що метою укладення цієї мирової угоди і було саме досягнення цих правових наслідків. Ця мирова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та визнання Рівненського районного суду Рівненської області і діє протягом строку, що є достатнім для реального та належного виконання сторонами своїх обов'язків за цією мировою угодою з урахуванням строків, передбачених мировою угодою.

Згідно п.5 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Враховуючи наведені обставини і вимоги процесуального закону, а також те, що мирова угода не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що заява, яка подана та підписана сторонами, яким відомі передбачені ст.256 ЦПК України наслідки закриття провадження у справі, із урахуванням вимог ст.ст.44, 49, 142, 255 ЦПК України та принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України), підлягає задоволенню, а тому мирова угода може бути прийнята судом із закриттям провадження у справі. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Питання відшкодування судових витрат умовами мирової угоди не вирішувалося, тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

прийняти мирову угоду по цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Припинити право спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок по вул.Гайдамацькій 17 всмт.Клевань Рівненського району Рівненської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,125 га, придбаний на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 25 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1298 та м'які меблі для вітальні (м'яка частина, диван, два крісла:матеріал велюр персикового кольору), холодильник, плазмовий телевізор, стіл комп'ютерний дерев'яний, розділивши майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відійшовши від рівності часток.

Визнати за ОСОБА_1 /РНОКПП / право особистої приватної власності на незавершений будівництвом житловий будинок по вул.Гайдамацькій 17 всмт.Клевань Рівненського району Рівненської області і розташований на земельній ділянці площею 0,125 га, придбаний на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 25 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1298.

Визнати за ОСОБА_2 /РНОКПП / право особистої приватної власності на м'які меблі для вітальні: диван, два крісла /матеріал велюр персикового кольору), холодильник, плазмовий телевізор, стіл комп'ютерний дерев'яний).

Закрити провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п"ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Кушнір Н.В.