АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/655/18 Головуючий 1-ї інстанції - Подус Г. С.
Категорія: спори, що виникають із Доповідач - Колтунова А.І.
договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» січня 2018 року апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Августової Марини Владиславівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2016 року, (ухваленого суддею Подус Г.С., «05» серпня 2016 року о «11» год. «38» хв. в залі суду в м.Харкові),-

ВСТАНОВИЛА:

23 липня 2012 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилались на ті обставини, що 13 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі -ЗАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 700002164.

За умовами даного кредитного договору ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 37 531,69 доларів США зі сплатою процентів за весь час користування кредитом в розмірі 13 % річних, з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 14 травня 2012 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 584 415,76 грн., в тому числі за тілом кредиту 265 314,64 грн., зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 111 512,95 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 207 588,17 грн.

Також 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 700002164 - П, відповідно до якого вона взяла на себе солідарну відповідальність за належне виконання відповідачем ОСОБА_1 умов зазначеного кредитного договору.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа - Банк» заборгованість в сумі 584 415,76 грн., а саме: за кредитом - 265 314,64 грн., по процентах - 111 512, 95 грн., пеня - 207 588,17 грн. Стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Альфа - Банк» витрати по судовому збору у сумі - 3 219,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ПАТ «Альфа - Банк» подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2016 року та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідачів. Зазначила, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Посилається на те, що на теперішній час кредитний договір № 700002164 від 13 листопада 2007 року є чинним, його не було визнано судом недійсними в цілому чи в певній частині або нікчемним, діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена як цивільно - процесуальним кодексом України, так і підтверджена чисельною судовою практикою. Також зазначає, що суд навмисно не надав можливості представнику банку перенести судове засідання і надалі більш детально сформувати свою позицію. Вказує, що відповідач зловживає своїми правами і за рахунок розгляду в судах великої кількості позовів проти ПАТ «Альфа - Банк» затягує виконання своїх зобов'язань за договором кредиту.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа - Банк» задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 і в цій частині ухвалено нове рішення про його задоволення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа - банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 584 415,76 грн., а саме: за кредитом - 265 314,64 грн., по відсоткам 111 512,95 грн., пеня - 207 588,17 грн., а також - судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3219,00 грн. В іншій частині, що стосується відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2016 року залишено без змін.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Альфа - Банк» підтримував апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_1 був присутнім в судовому засіданні 19 грудня 2018 року, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на ті обставини, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону. Висновки суду щодо неукладеності кредитного договору відповідають наявним в матеріалах справи доказам. Крім того, просив врахувати, що позов поданий ПАТ «Альфа - Банк» з пропуском строку позовної давності, в матеріалах справи відсутній належний розрахунок заборгованості.

23 січня 2018 року ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином (а.с. 190 том 2).

Оскільки відповідач надав пояснення в судовому засіданні, причини неявки в судове засідання не повідомив, то відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності відповідача.

ОСОБА_2 неодноразово не з'являлась у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлена (а.с. 155, 157, 163, 174, 187, 190 том 2 ).

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Альфа - Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір № 700002164 від 13 листопада 2007 року є неукладеним, а порука є припиненою.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

При ухвалення рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання , зокрема щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та наведені докази на їх підтвердження, інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їх правовідносини.

Вказані вимоги судом першої інстанції в повному обсязі не дотримано.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 700002164, за умовами якого відповідач отримав кредит на придбання транспортного засобу Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 37 531,69 доларів США з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2014 року. Процентна ставка встановлена в розмірі 13 % річних, комісійна винагорода за перерахування коштів продавцю та страховику - 1 876,40 грн. Сума першочергового внеску зазначена - 31 110 грн. (а.с. 5-12 том 1).

Відповідно до п. 2.8 договору платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є додатком № 1 до договору та його невід'ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором. У разі погашення кредиту у національній валюті таке погашення має здійснюватися не пізніше 13 - го числа календарної дати, що передує черговій даті погашення кредиту, визначеній додатком № 1 до договору, у еквівалентній сумі розрахованій у порядку та на умовах визначених цим договором.

Відповідно до розрахунків позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 14 травня 2012 року складала 584 415,76 грн., в тому числі за кредитом - 265 314,64 грн., зі сплати процентів за користування кредитом - 111 512,95 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 207 588,17 грн. (а.с. 22, 23-26 том 1).

Зазначений кредитний договір судовими рішеннями недійсним невизнаний. Набравшими законної сили рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2013 року, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2013 року, заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 до ЗАТ «Альфа - Банк» про визнання недійсними кредитного договору відмовлено (а.с. 97-107, 246-247 том 1).

Висновки суду першої інстанції про те, що зазначеними судовими рішеннями встановлено, що кредитний договір між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа - Банк» є неукладеним, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 7 цієї норми процесуального закону передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов'язковою для суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано виходив із того, що зазначеними судовими рішеннями визнаний спірний кредитний договір неукладеним, оскільки з резолютивних частин вищенаведених судових рішень не вбачаються такі висновки суду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що правова оцінка, надана судами першої інстанції в вищенаведених судових рішеннях факту належності Частини № 2. Загальні умови кредитування. до Розділу № 1 кредитного договору № 700002164, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа - Банк», не є преюдиційними фактами при ухваленні оспорюваємого рішення суду та не позбавляє позивача, який заперечує ці факти, права на спростування цих висновків і доведення протилежного.

Отже колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

При ухваленні нового судового рішення в цій частині колегія суддів виходить з таких підстав.

Судом встановлено, відповідачем не оспорюється, що 13 листопада 2007 року між ним та ЗАТ «Альфа - Банк» був укладений кредитний договір № 700002461 від 13 листопада 2007 року.

Факт належного оформлення Розділу № 1 цього договору відповідачем не спростовувався. Грошові кошти по спірному кредитному договору ОСОБА_1 для придбання транспортного засобу Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, отримав шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «Техно - Арт» (а.с. 25-26).

Отже позивач виконав умови кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 також виконував умови договору, сплачуючи відповідно до графіку про погашення заборгованості за спірним кредитним договором щомісячні платежі та проценти за користування кредитом до 14 березня 2009 року, а також пеню за порушення строків виконання зобов'язань (а.с. 10 - 11, 23 том 1).

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що позичальник визнав умови договору та виконував його.

Відповідно до п.1 Розділу № 1 кредитного договору № 700002164 від 13 листопада 2007 року цей договір складається з двох розділів, які нероздільно пов'язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього Договору, включаючи всі додатки до нього.

Підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними (а.с. 5 том 1).

Посилання відповідача на ті обставини, що Частина 2. Загальні умови кредитування. не є частиною спірного кредитного договору, не заслуговують на увагу.

Позивач до позовної заяви крім Розділу № 1 кредитного договору № 700002164 від 13 листопада 2007 року надав і Частину 2. Загальні умови кредитування. (а.с. 6-9 том 1).

На кожному аркуші даної частини кредитного договору є особистий підпис ОСОБА_1, що він не заперечував.

У зв'язку з чим, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що Частина 2. Загальні умови кредитування. не є невід'ємною частиною кредитного договору.

Доводи відповідача про те, що окремі пункти Частини 2. Загальні умови кредитування. суперечать положенням Розділу № 1 кредитного договору № 70002164 від 13 листопада 2007 року не можуть бути визнані правовою підставою для висновку про те, що цей кредитний договір є неукладеним, оскільки вони недійсними не визнані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для відмови у стягненні з відповідача заборгованості по кредитному договору з зазначених підстав були відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на порушення принципу правової визначеності, який наголошує, що жодна зі сторін немає права вимагати перегляду остаточного судового рішення, не може бути визнано обґрунтованим, оскільки принцип правової визначеності в контексті практики Європейського Суду з прав людини означає незмінність ухваленого по суті судового рішення, його резолютивної частини, що набрало законної сили, а не можливості встановлення нових обставин справи в межах розгляду іншого позову.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що кредитний договір № 700002164, укладений 13 грудня 2007 року, між ЗАТ «Альфа - Банк» є укладеним та частково виконаним.

Оскільки зібрані по справі докази безспірно свідчать про те, що ОСОБА_1 були порушені умови кредитного договору, то колегія суддів вважає, що є правові підставі для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У квітні 2016 року відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 241, т. 1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України був обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мав враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що останні платежі по сплаті суми кредиту та процентів за користування кредитом були здійснені відповідачем 14 березня 2009 року (а.с. 23 том 1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем почався з моменту порушення строку його погашення тобто з 14 квітня 2009 року.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 23 липня 2012 року (а.с. 2 том 1).

Отже, строки позовної давності за період з 14 квітня 2009 року по 23 липня 2009 року пропущені.

Що стосується доводів відповідача про те, що сплив строку позовної давності по щомісячним платежам є правовою підставою для застосування строків позовної давності по кредитному договору в цілому, то колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу.

Із пункту 1 кредитного договору № 700002164 від 13 листопада 2007 року вбачається, що строк дії цього договору, укладеного 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_1, визначений до 14 листопада 2014 року (а.с. 5 том 1).

22 червня 2012 року за № 42102-102-б/б позичальнику та поручителю банком була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, в якій було зазначено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором банк вимагає у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню.

Отже, строк погашення заборгованості за кредитним договором був встановлений до 29 липня 2012 року. Як зазначалось раніше, 23 липня 2012 року ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості (а.с. 2, 17-18 том 1).

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що строки позовної давності по стягненню заборгованості по кредитному договору в цілому не пропущені.

Зазначені висновки колегії суддів відповідають висновкам, викладеним Верховним Судом України в правових позиціях у справах № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року, № 6-154цс/15 від 30 вересня 2015 року, № 6-116цс/13 від 06 листопада 2013 року.

Посилання відповідача на повідомлення відділу по роботі з простроченою заборгованістю Агенції по збору боргів «Вердикт» щодо негайної сплати суми 34 674,03 доларів США, які визначені на 28 квітня 2009 року, не можуть бути визнані підставою для висновку, що строк погашення заборгованості по кредитному договору був змінений раніше, ніж в червні 2012 року, оскільки із цього повідомлення не вбачається, що змінюється строк погашення заборгованості за спірним кредитним договором, а зазначається лише про досягнення домовленостей між ОСОБА_1 та необхідності її виконання.

Агенція по збору боргів «Вердикт» стороною по договору не є.

Дата направлення цього повідомлення ОСОБА_1, його номер не зазначені (а.с. 243 том 1).

Крім того, ця вимога, якщо виходити з дати, на яку був визначений розмір заборгованості за спірним кредитним договором, була пред'явлена у межах 3-х річного строку з часу припинення відповідачем виконання своїх обов'язків за кредитним договором, що може бути підставою для висновку про переривання перебігу строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів дане повідомлення не приймає до уваги як належний та допустимий доказ зміни строку погашення заборгованості за цим кредитним договором.

Колегія суддів не застосовує висновки правової позиції Верховного Суду України від 29 червня 2017 року № 6-1996цс/16, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, оскільки позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 пред'явлені до закінчення дії кредитного договору, в тому числі і строку, встановленого для дострокового погашення кредиту, у зв'язку з чим строки позовної давності можуть бути застосовані лише по щомісячних платежах, в межах трирічного строку на час звернення позивачем з позовом до суду.

Аналогічні висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України у справах № 6-116цс/12 від 06 листопада 2013 року, 6-167цс/14 від 12 листопада 2014 року, № 6-154цс від 30 вересня 2015 року, № 6-169цс/14 від 29 жовтня 2014 року, № 6-154цс/15 від 30 вересня 2015 року, № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та інших.

За таких обставин колегія суддів ухвалює судове рішення, яким стягує з відповідача заборгованість за кредитом та процентами за кредитним договором за період з 23 липня 2009 року по час звернення позивача до суду.

Із розрахунку заборгованості по кредитному договору, який є в матеріалах справи вбачається, що заборгованість по кредиту за період з 14 квітня 2009 року по 23 липня 2009 року складала - 9 937,34 грн. (яка складається з сум: 2 436,79 грн. + 2 468,27грн. + 2 500,15 грн. +2 532,43 грн.), заборгованість за процентами за цей період складала - 13 645,00 грн.,( яка складається з сум: 3 411,25 грн. + 3 411,25 грн. +3 411,25 грн. +3 411,25 грн.) (а.с. 23 том 1).

Отже колегія суддів вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом у сумі 255 377,00 грн. (265 314,64 - 9 937,64); за процентами за користування кредитом у сумі 97 867,95 грн. (111 512,95 - 13 645,00).

Що стосується нарахування пені за прострочення виконання зобов'язань за користування кредитом, то колегія суддів виходить з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві розмір пені визначений у сумі 207 588,17 грн. (а.с. 2-4 том 1).

У довідці розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначено, що заборгованість за пенею складає 236 472,77 доларів США (а.с. 22 том 1).

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Отже, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року по справі № 6-2667цс16 та від 01 квітня 2015 року по справі № 3-29гс15.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що пеня за прострочення виконання зобов'язання підлягає стягненню в гривні та в межах вимог позовної заяви відповідно до вимог ч.1 ст. 13, ч.6 ст. 367 ЦПК України.

Перевіряючи правильність нарахування розміру пені у сумі 207 588,17 грн., колегія суддів виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже колегія суддів виходить із розміру заборгованості за кредитним договором по пені, починаючи з 23 липня 2011 року.

Оскільки згідно наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості по пені визначається в долар США та гривнях, що колегія суддів визначає суму заборгованості по пені на день її сплати у гривньовому еквіваленті.

Так, заборгованість по пені за період з 14 серпня 2011 року по час звернення до суду складала 1 214 501,82 грн., що перевищує зазначену в позовній заяві суму заборгованості по пені у розмірі 207 588,17 грн.

Отже, колегія суддів стягує з відповідача пеню в сумі 207 588, 17 грн. відповідно до вимог позовної заяви.

За таких обставин колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа -Банк» підлягає стягненню сума заборгованості по кредитному договору у сумі 560 833,12 грн. яка складається із суми заборгованості по кредиту - 255 377,00 грн.; суми заборгованості по процентах за користування кредитом - 97 867,95 грн. та пені 207 588,17 грн.

Доводи відповідача, викладені в запереченнях на позов та в суді апеляційної інстанції про те, що розмір заборгованості по спірному кредитному договору недоведений, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В матеріалах справи є розрахунок заборгованості та довідка розрахунку заборгованості по зазначеному кредитному договору № 700002164 від 13 листопада 2007 року (а.с. 22-24).

Вищенаведені розрахунки містять підпис посадової особи, завірений печаткою ПАТ «Альфа - Банк», тому сумніватися у їх достовірності у колегії суддів правових підстав немає.

Відповідач іншого розрахунку по заборгованості за кредитним договором не надав, як і доказів в підтвердження неправильності розрахунку.

В суді апеляційної інстанції представник позивача надав розрахунок по кредитному договору, який є аналогічним тому, що є в матеріалах справи.

За таких обставини колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів у спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано, у зв'язку з чим є правові підстави для погодження з зазначеним розрахунком заборгованості.

Доводи відповідача, що умовами кредитного договору не визначений розмір пені, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені доводи спростовуються п.3.4 кредитного договору.

Відповідач виконував ці вимоги договору та сплачував пеню у 2008-2009 роки (а.с. 230 том 1).

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа - Банк» про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, то колегія суддів вважає, що рішення суду в зазначеній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що набравшим законної сили рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 травня 2014 року у справі № 638/16811/13-ц визнана порука ОСОБА_2 за договором поруки, укладеного між ПАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_2, припиненою у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності боржника за основним зобов'язанням (а.с. 88-91 том 1).

Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягали доказуванню судом першої інстанції при розгляді справи.

В апеляційній скарзі не наведено належних доказів у спростування висновків суду першої інстанції в цій частині, у зв'язку з чим колегія суддів рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором залишає без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України колегія суддів стягує з відповідача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, ст.ст. 256, 258, ст. 526, 530, 611, 631, 10150, 1054, ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Августової Марини Владиславівни - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, серія паспорту НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 560 833,12 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 255 377,00 грн., по процентах за користування кредитом 97 867,95 грн. та пенею - 207 588,17 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, серія паспорту НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» судовий збір у сумі 3 090,24 грн.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова С.С. Кругова Н.П. Пилипчук