Справа № 466/2246/17 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/5729/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дійсними правочинів дарування коштів та укладених на їх підставі договорів дарування коштів, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати дійсними правочини дарування ним коштів ОСОБА_4, які були укладені між ними 24.04.2014 року, 29.05.2014 року, 03.06.2014 року, 26.06.2014 року, 02.07.2014 року, 30.07.2014 року, 05.08.2014 року, 21.08.2014 року, 04.12.2014 року, 21.01.2015 року, 27.01.2016 року. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 та його (позивача) донька ОСОБА_4 одружилися 02.10.2010 року, проте шлюб між ними було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15.03.2016 року. Оскільки спільних коштів у подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не було, то позивач вирішив подарувати, починаючи з квітня 2014 року, доньці кошти для купівлі квартири за адресою АДРЕСА_1. Загалом позивачем на протязі 2014-2016 років ОСОБА_4 були подаровані кошти для купівлі квартири в сумі 409 956 грн. та підвалу в сумі 34 500 грн. Решту коштів на квартиру подарувала ОСОБА_4 молодша донька позивача - ОСОБА_5 за договором дарування грошових коштів від 26.08.2014 року. На виконання вищезгаданих договорів дарування коштів та Договору про участь у Фонді інвестування будівництва виду А «Еко-Дім» від 26.08.2014 року ОСОБА_4 сплатила до ТЗоВ «Еко-Дім» грошові кошти загально на суму 409 956 грн., що підтверджують квитанції та платіжні доручення. Правочини дарування коштів підтверджують письмовими договорами дарування: Договором дарування грошових коштів від 24.04.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 29.05.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 03.06.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 26.06.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 02.07.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 30.07.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 05.08.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 21.08.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 04.12.2014 року; Договором дарування грошових коштів від 21.01.2015 року; Договором дарування грошових коштів від 27.01.2016 року. Зазначає, що ці правочини дарування коштів відбувалися послідовно, системно і в сукупності сума подарованих коштів відповідає загальній сумі вартості квартири та підвалу. Вказує, що усі подаровані кошти згідно договорів дарування ОСОБА_4 вносила на банківські рахунки ТзОВ «Еко-Дім» та ТзОВ Виробничо-торгового підприємства «Бодекс» у гривнях на виконання Договору про участь у Фонді інвестування будівництва виду А «Еко-Дім» від 26.08.2014 року та Інвестиційного договору № СІ-ПГ2 на пайову участь у будівництві від 11.11.2015 року. Наголошує, що ОСОБА_4 наполегливо ухилялася від нотаріального посвідчення договорів дарування з метою економії коштів для виплати більшої частки інвестиційного паю, а тому вважає, що всі договори дарування ним коштів ОСОБА_4 є дійсними на підставі того, що реально відбулися. Необхідність звернення до суду із таким позовом пояснює тим, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова суду є цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що переданий під час шлюбу ОСОБА_4 грошовий внесок до ТзОВ «Фінансова компанія «Еко-Дім»» для її участі у Фонді інвестування будівництва виду А «Еко-Дім» об'єкта будівництва належить до спільних коштів подружжя, що фактично є неправдою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дійсними правочинів дарування коштів та укладених на їх підставі договорів дарування коштів - відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є частково незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що не погоджується з мотивами рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що його позовні вимоги є підставними, оскільки вони стосуються вирішення спору про дійсність факту дарування ним коштів ОСОБА_4 та укладення договорів дарування коштів. Вказує, що суд безпідставно послався на п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки зміст такого не має відношення до суті даного спору. Безпідставним, на думку апелянта, є і посилання суду першої інстанції на практику ВСУ, оскільки викладені у цих постановах обставини не відповідають обставинам у даній справі. Окрім того, вирішення даної справи по суті позовних вимог істотно впливає на захист законних інтересів та прав третьої особи ОСОБА_4 в іншому цивільному провадженні. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дійсними правочинів дарування коштів та укладених на їх підставі договорів дарування коштів виходив з того, що договори, укладені позивачем ОСОБА_2 із донькою ОСОБА_4 не потребували обов'язкового нотаріального посвідчення, а відтак не можуть визнаватися судом дійсними незалежно від форми їх укладення, терміну укладення, кількості, величини грошових сум та, що визнання такого роду договорів дійсними є неналежною формою захисту прав відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, і оцінку наявності таких договорів, як письмових доказів по справі, може дати суд при розгляді справи про визнання права на майно. Відтак, вважав, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_3 та донька позивача ОСОБА_4 одружилися 02.10.2010 року, шлюб між ними було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15.03.2016 року.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у письмовому вигляді оформлено наступні договори дарування грошових коштів на суму 314833,70 грн.:

Договір дарування грошових коштів від 24.04.2014 року в сумі 30 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 29.05.2014 року в сумі 2580 доларів США, що еквівалентно 30 366,60 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 03.06.2014 року в сумі 30 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 26.06.2014 року в сумі 2550 доларів США, що еквівалентно 30 319,50 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 02.07.2014 року в сумі 30 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 30.07.2014 року в сумі 1885 доларів США, що еквівалентно 30 381,00 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 05.08.2014 року в сумі 2470 доларів США, що еквівалентно 30 366,60 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 21.08.2014 року в сумі 25 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 04.12.2014 року в сумі 20 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 21.01.2015 року в сумі 28 000 грн.;

Договір дарування грошових коштів від 27.01.2016 року в сумі 30 400 грн.

З позовних вимог вбачається, що кошти по договорах дарування грошових коштів від 29.05.2014 року, 26.06.2014 року, 30.07.2014 року, 05.08.2014 року позивачем «передавались» у гривнях.

У відповідності до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Частина 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Частиною 1 п. 3 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 220 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Згідно зі ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 25 листопада 1993 року № 365 (з послідуючими змінами) до валютних цінностей відноситься, зокрема, валюта України (гривня) та іноземна валюта.

Відповідно до Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 з 2 вересня 1996 року розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян складає 17 грн.

Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, враховуючи, що в позові йдеться про договори дарування грошей, що є валютними цінностями, на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то дані договори повинні були бути нотаріально посвідченим.

В той же час, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що фактично спору між сторонами укладених договорів дарування позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 не існує, вона визнає та підтримує заявлені позовні вимоги позивача, правовідносини між ними визначені.

На підставі викладеного колегія суддів також приходить до переконання, що ухилення обдарованої від нотаріального посвідчення договорів дарування не є тією обставиною, яка не залежала саме від її - ОСОБА_4 волі.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що визнання вищезазначених договорів дарування коштів дійсними є необхідним для забезпечення доказів у іншій справі, в якій існує спір з приводу майна, придбаного під час шлюбу, що свідчить лише про існування спору між третьою особою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3.

Слід зазначити, що ухилення від нотаріального посвідчення договорів дарування з метою економії коштів не є підставою неможливості нотаріального посвідчення договорів.

Крім того, така можливість не втрачена і на даний час, оскільки сторони (укладених договорів) не позбавлені права звернутися до нотаріальної контори для укладення нотаріально посвідчених договорів.

Необхідно також вказати, що позивачем не доведено того факту, що він настоював на нотаріальному посвідченні укладених договорів, а ОСОБА_4 дійсно ухилялася від їх нотаріального посвідчення.

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст даного судового рішення складено 26 січня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.