Справа № 530/1815/17
Номер провадження 2-о/530/14/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за заявою

ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, заінтересована особа Загрунівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Загрунівка, про встановлення факту постійного проживання,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області із заявою про встановлення факту проживання однією сім"єю.

В судовому засіданні заявник, ОСОБА_1, заяву підтримала повністю та просила її задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним в заяві.

Представник заявника підтримав вимоги ОСОБА_1.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні було встановлено, що 21 вересня 1986 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 видане Артелярщинською сільською радою Зіньківського району Полтавської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 6.

01 березня 2000 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3, про що свідчить дублікат заповіту, виданий старостою Воскобійницького старостинського округу Шишацького району Полтавської області, який зареєстрований у реєстрі за № 30 від 01.03.2000 року.

18.05.2001 року ОСОБА_5 вибула з зняттям з реєстрації місця проживання в село Сулими Зіньківського району Полтавської області де проживала без реєстрації у свого племінника ОСОБА_3, про що свідчить довідка № 670 від 12.09.2017 року видана Воскобійницьким старостинським округом Шишацької селищної ради Полтавської області та довідка № 02-32/369 від 13.11.2017 року видана Загрунівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 69 років померла ОСОБА_5, що підтверджується актовим записом про смерть № 15 від 24 липня 2006 року зробленим виконавчим комітетом Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області на підставі лікарського свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 виданого Ковалівською дільничною лікарнею.

З 2001 по 2006 рік ОСОБА_5 проживала без реєстрації в домогосподарстві ОСОБА_3, яке розташоване по АДРЕСА_1

ОСОБА_5 за станом здоров'я потребувала догляду, спілкуватися з іншими людьми їй було складно, тому спілкувалася лише з родиною племінника ОСОБА_3 та довірливо до них відносилася. З 2001 року і до дня смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 проживав з нею однією сім'єю.

За час спільного проживання вони вели спільне господарство, обробляли присадибну ділянку, придбавали необхідні речі для життєдіяльності, спільно харчувалися, ОСОБА_3 піклувався про стан здоров'я своєї тітки ОСОБА_5 купуючи необхідні медикаменти. Спільно використовували грошові кошти та отримані доходи від спільного господарства. На своє майно ОСОБА_5 склала заповіт. ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після померлої тітки ОСОБА_5, але не встиг її юридично оформити.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 54 років помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 видане виконавчим комітетом Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про що 07.10.2016 року складено відповідний актовий запис № 12.

Факт сумісного проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_3, ведення ними спільного господарства можуть підтвердити депутат Загрунівської сільської ради ОСОБА_2 та свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7, жителі села Сулими, Зіньківського району Полтавської області.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до спадкової маси якої входять земельні частки (паї) під номерами 310,311,321 загальною площею 7,86 га та перебувають в оренді СТОВ «Воскобійники».

Встановлення факту проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_3 однією сім'єю необхідне ОСОБА_1 для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні частки (паї) загальною площею 7,86 га в зв'язку з тим, що нотаріусом відмовлено у видачі даного свідоцтва до встановлення факту проживання однією сім'єю з наступних підстав.

У відповідності до ч.З ст.1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За ч.1 ст.1269 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, але бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини може бути подана у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо протягом цього строку спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно ч.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Суд, заслухавши пояснення заявника, представниці заявника, свідків: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, жителів села Сулими, Зіньківського району Полтавської області, зачитавши заяву заінтересованої особи та дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 293, 315, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, заінтересована особа Загрунівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська області Зіньківський район, село Загрунівка, про встановлення факту постійного проживання - задовольнити повністю.

Встановити факт того, що ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім'єю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляйного суду Полтавської області.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко

секретар: Н.І.Бедюх