Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 310/2704/17 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П. Провадження № 22-ц /778/567/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Маловічко С.В., судді Кочеткова І.В., Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позову зазначила, що до 20.02.2012р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. народження, який у 2015 році змінив прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_4. Син на цей час навчається в Черкаському національному університеті імені Богдана Хмельницького, у зв'язку з чим виникла потреба у наданні допомоги на його утримання на період навчання шляхом стягнення аліментів з батька. На теперішній час син знаходиться на її утриманні, але її доходу катастрофічно не вистачає на життя, одяг, їжу, проїзд, навчання, купівлю підручників, паперу для комп'ютера, для написання курсових та інших необхідних для навчання витрат. Батько за станом здоров'я є працездатною особою, має стабільний дохід, а тому може надавати матеріальну допомогу сину.

У зв'язку з зазначеним позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з 09.06.2017р. і до досягнення сином 23 років або припинення ним навчання.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії Апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2017 року розгляд справи призначено на 25 січня 2018 року.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15.12.2017р.

В судове засідання апеляційного суду 25 січня 2018р. сторони не з»явились.

Відповідач ОСОБА_3 отримав судову повістку 17.11.2017р., направив до апеляційного суду письмові заперечення, у яких просив розглянути справу за його відсутності.

Позивач ОСОБА_2, будучи повідомлена через свого представника ОСОБА_7, який отримав судову повістку 14.12.2017р., в судове засідання не з»явилась. ОСОБА_7 надав до апеляційного суду письмові пояснення, у яких просив розглянути справи у його відсутності.

Зважаючи на вказані обставини, колегія провела апеляційний розгляд справи у відсутності сторін у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження витрат, пов'язаних з навчанням сина.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, по справі було встановлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження і свідоцтвом про зміну прізвища (а.с.12,13).

Згідно довідки Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького № 1639/01-11 від 05.09.2017р. ОСОБА_4 є студентом 2 курсу денної форм навчання, зарахований на безкоштовне навчання на місце за державним замовленням ( а.с. 76).

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_4 щомісячно отримує стипендію. З червня 2017 року її розмір становить 1140,70 грн. ( а.с. 77, 78).

Позивач надала суду довідку про доходи за 4 квартал 2016 року, видану Бердянською

об'єднаною податковою інспекцією ГУ ДФС у Запорізькій області, згідно з якою вона отримала у цей період соціальні виплати у розмірі 1 937,50 грн. ( а.с. 32).

Відповідач є фізичною особою-підприємцем, але доходів від підприємницької діяльності не отримує, на підтвердження чого надав податкові декларації про майновий стан і доходи за 2015р., 2016р., ІІ півріччя 2017 року (а.с. 54-58).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження (постанова Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15).

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За положеннями ст.ст. 58-59 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказувала на те, що у зв'язку з навчанням сина в університеті їй не вистачає коштів на його забезпечення, зокрема, на проїзд, проживання, навчання, купівлю підручників, паперу тощо. При цьому, ні в позовній заяві, ні в поясненнях позивач і її представник не зазначили вартість таких витрат і не надали суду жодних доказів на підтвердження того, що такі витрати дійсно були понесені.

Сам по собі факт навчання дитини в навчальному закладі не може бути підставою для призначення аліментів, а має бути визначена потреба у них повнолітньої дитини, що слід довести відповідним чином.

Між тим, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_8 навчається на бюджетній основі, отримує стипендію у розмірі 1140,70 грн. на місяць. Про свої витрати, пов»язані з навчанням, особисто не зазначає та доказів тому, що вказаної стипендії йому на ці витрати не вистачає, не надає.

Його матір ОСОБА_2 в позові не конкретизує, яку суму в місяць слід надавати сину для покриття його витрат, щоб малась можливість належним чином порівняти ці витрати з наявним майновим станом сина, його матері та батька, а також визначитись із

потребою повнолітньої дитини в отриманні утримання від батьків, зокрема, від відповідача.

Отримавши рішення суду, в якому про такі підстави відмови в позові зазначено судом, в апеляційній скарзі позивач знову обмежується лише суто декларативними доводами, та фактично повторює в ній зміст позовної заяви, але не надає ніяких доказів про матеріальний стан дитини та фактичні дані про витрати сина, пов»язані з його навчанням. Тому апеляційний суд визнає висновки суду про недоведеність позову за наявними у матеріалах справи доказами правильними.

Крім того, при розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, проте доходів від підприємницької діяльності не отримує, має велику заборгованість по аліментам, які стягнуті з нього на утримання цього ж сина до досягнення ним повноліття, що свідчить про неможливість відповідача надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання сина у період його навчання у ВНЗ, що відповідає положенням ч.1 ст. 199 СК України та роз»ясненням в п. 20 постанови Пленум Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Тому, оскільки такий критерій являється однією з обов'язкових умов для стягнення аліментів на користь повнолітніх дітей, які продовжують навчання, відсутність такої можливості у відповідача є підставою для відмови у позові.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 30 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: