Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/23954/15-ц

провадження № 61- 3423 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у складі суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Соколової В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Позов мотивовано тим, що між ним та відповідачем 29 травня 2015 року був укладений договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого позивач мав би отримати трактор. Позивач указав, що умови договору є несправедливими стосовно нього, зокрема встановлюють жорстку відповідальність за порушення ним умов договору за відсутності такої відповідальність відповідача, не містять посилань щодо права дострокового розірвання договору позивачем.

Тому просив визнати договір недійсним, повернути сплачені на виконання умов договору кошти у розмірі 50 тис. грн та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, визнано недійсним вказаний договір фінансового лізингу, стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь кошти в розмірі 50 тис. грн та судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на дату укладання договору фінансового лізингу відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Євролізинг Україна» на укладання договору фінансового лізингу.

Суд дійшов висновку, що предмет лізингу є індивідуально визначеною річчю, проте в договорі в порушення вимог закону відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі та інше.

Крім того, сторони не дотримались вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, що є підставою для визнання його нікчемним.

Позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди відповідачем, яка б підлягала відшкодуванню.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Євролізинг України» задоволено, скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2016 року, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, стягнуто з позивача на користь відповідача судовий збір у сумі 267 грн 96 коп.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач отримав повну та достовірну інформацію щодо умов договору, про що свідчить його підпис на договорі. Предмет лізингу достатньо визначений. Довідка про взяття на облік юридичної особи-відповідача, видана Держфінпослуг та наявна в матеріалах справи, є підставою надання послуг з фінансового лізингу. Законом не вимагається нотаріальне посвідчення договору, укладеного між сторонами. Позивач ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору й підписав кожну його сторінку, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що притаманні договору лізингу. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відсутні підстави, передбачені законом, для визнання договору недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у липні та уточненій у вересні 2016 року, позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Крім того, вказав, що договір підлягає нотаріальному посвідченню.

У листопаді 2016 року відповідач подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що сторони погодили всі істотні умови договору. Нацкомфінпослуг не передбачено ліцензування фінансового лізингу. Законом не вимагається нотаріальне посвідчення договору, укладеного між сторонами. Правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг» та відповідними положеннями ЦК України, а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак судове рішення апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 травня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4 був укладений договір фінансового лізингу № 001460, відповідно до умов якого товариство повинно було придбати у свою власність транспортний засіб - трактор МТЗ 82.1 і надати його ОСОБА_4 за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору.

Відповідно до квитанції від 29 травня 2015 року № 21 ОСОБА_4 сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» авансовий платіж у розмірі 50 тис. грн, проте предмет лізингу не отримав.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Стаття 18 Закону містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 3.2.7, 12.1 договору).

Згідно з пунктом 1.4 укладеного між сторонами договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Таким чином, умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а тому є несправедливими, згідно з вимогами частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 11 травня 2016 року № 6-3020цс16 та від 8 червня 2016 року № 6-330цс16.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно застосувавши положення статей 203, 215, 799, 806 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови для позивача. Крім того, спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму), а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, однак сторонами при укладенні договору не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення, унаслідок чого наявні підстави для визнання такого договору недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених статтями 220, 229, 230 ЦК України та статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Обставинам справи та вимогам закону такий висновок не відповідає.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України та статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи судами), суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не перевірив усіх доводів позивача, дійшовши неправильного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року скасувати, рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк