АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/14339/17

Провадження № 22-ц/787/469/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство "Акціонерний

комерційний промислово-інвестиційний банк",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2018 (суддя Кучина Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями.

Позовна заява мотивована тим, що оспорювані договори факторингу є незаконними та порушують майнові права та інтереси позичальників, оскільки виконання позичальником вимог нового кредитора порушує їх законне право не виконувати свого обов'язку новому кредитору до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Окрім того, виконання майновим поручителем вимог нового кредитора/іпотекодержателя про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку та примусово у судовому порядку, за рахунок іпотечного майна, що перебуває в заставі за іпотечним договором є протиправним і порушує встановлені законом майнові права іпотекодавця, що охороняються законом.

Просили суд визнати частково недійсними: договір відступлення права вимоги (Договір факторингу), укладений 17.12.2012 року між ПАТ "Промінвестбанк" та ПАТ "Альфа-банк" в частині відступлення на користь ПАТ "Альфа-банк" права вимоги до громадянки України - ОСОБА_3 за кредитним договором № 251/08 від 26.02.2008 року; договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення, укладений 17.12.2012 року між ПАТ "Промінвестбанк" та ПАТ "Альфа-банк", в частині відступлення на користь ПАТ "Альфа-банк" прав вимоги до майнового поручителя - громадянина України ОСОБА_4 за іпотечним договором № 265/08 від 27.02.2008 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15.01.2018 року передано справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями до Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України вказана цивільна справа підлягає передачі на розгляд іншому суду, а саме до Шевченківського районного суду м. Києва, відповідно до територіальної юрисдикції (підсудності).

05 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій вони покликаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовну заяву було подано з дотриманням правил підсудності.

Оскільки місцем виконання договору територіально є м. Рівне і водночас на правовідносини поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів" (позов стосується захисту прав споживача - ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає в м. Рівне), то позичальник ОСОБА_3 правомірно звернулася за місцем виконання договору до Рівненського міського суду Рівненської області.

Додає, що беручи до уваги те, що позов ОСОБА_4 виник з приводу нерухомого майна - про оскарження договору про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, то позовна заява подана з дотриманням правил виключної підсудності, а саме до Рівненського міського суду Рівненської області.

Просили скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

03 квітня 2018 року ПАТ "Альфа-Банк" подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить про залишення оскаржуваної ухвали без змін.

Вказує, що позивачі у цьому спорі не є споживачами фінансових послуг. Судом правильно визначено підсудність спору Шевченківському районному суду м. Києва, оскільки відповідачами є юридичні особи, які знаходяться у м. Київ.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ОСОБА_3 (позичальник) та акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком укладено кредитний договір № 251/08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39600 дол. США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення не пізніше 23 лютого 2018 року (а.с. 9).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 27 лютого 2008 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 265/08, за умовами якого в іпотеку передано майно - земельна ділянка несільськогосподарського призначення, площею 1300 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

17 грудня 2012 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ПАТ "Альфа-Банк" укладено договір відступлення прав вимоги, а також договір про передачу прав за договорами забезпечення (а.с. 105-140).

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Частиною 2 ст. 109 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення з позовом) визначено правило загальної територіальної підсудності, згідно якого позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Стаття 110 ЦПК України передбачає підсудність справ за вибором позивача.

Зокрема, згідно ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування

споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Отже, відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК позивачу надано право на свій розсуд пред'являти позов: за місцезнаходженням відповідача, за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (за винятком виключної підсудності).

Частиною 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" № 5 від 12 квітня 1996 року встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Як встановлено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 дія пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовними вимогами про визнання частково недійсними договору відступлення прав вимоги, що укладений 17 грудня 2012 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ПАТ "Альфа-Банк" в частині відступлення на права вимоги до ОСОБА_3, а також договору про передачу прав вимоги за договорами забезпечення, в частині відступлення прав вимоги до майнового поручителя ОСОБА_4 за іпотечним договором № 265/08 від 27.02.2008 року.

Правовідносини сторін безпосередньо стосуються виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором від 26 лютого 2008 року, що укладений між ОСОБА_3 (позичальник) та акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком.

Тому правовідносини сторін регулюються також і Законом України "Про захист прав споживачів".

Окрім того спори, що пов'язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, повинні пред'являються до суду за місцезнаходженням майна.

Як вбачається з іпотечного договору, відступлення прав вимоги за яким просить визнати недійсним позивач, предметом іпотеки є нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд не звернув увагу на вказані положення закону та дійшов помилкового висновку про підсудність справи Шевченківському районному суду міста Києва.

Виходячи з наведеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа - направленню до Рівненського міського суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2018 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями направити до Рівненського міського суду Рівненської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02 травня 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук