Справа № 2-2159/11
Провадження № 2/522/3298/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_5 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про стягнення грошових коштів за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_1 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4. 51/1, кв. 20) про усунення порушень права власника, не повязаних з позбавленням володіння, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, та відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2007 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, по якому просили:

-стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 51 000,00 гривень, у якості повернення суми боргу за договором позики від 02 грудня 2006 року.

-стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 гроші в сумі 510000 гривень (пятсот десять тисяч), які є еквівалентом 100000 (ста тисяч) доларів США, у якості повернення суми боргу за договором позики від 04 грудня 2006 року.

Мотивуючи свої вимоги тим, що в кінці листопада 2006 року до них звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5, так як їм були потрібні гроші. Однією з умов укладання між ними договорів позик було переоформлення нежилого приміщення офісу-магазину в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 та квартири АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_5 на їхнього сина ОСОБА_3 у цілях забезпечення договору. До підписання договору переоформити майно вони не схотіли, тому що гроші їм були потрібні терміново, а саме переоформлення зайняло б значний час. Переоформлення повинно було відбутися в строк до 06 лютого 2007 року. Але до теперішнього часу відповідачі не виконали взятих на себе зобовязань у частині переоформлення вищезазначених обєктів нерухомого майна на імя позивачів. 02 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, був фактично укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 51 000,00 гривень, про що ним власноручно була написана розписка. Відповідач був зобовязаний погасити всю суму позики в строк до 02 грудня 2007 року.

04 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, був укладений договір позики, згідно до умов якого, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 510000,00 гривень, які є еквівалентом 100000 доларів США, які ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 повністю при підписанні договору, терміном до четвертого серпня 2008 року. Повернення боргу здійснюється частинами в сумі еквівалентній 10 000,00 доларів США до 10 січня 2007 року та в подальшому в сумі еквівалентній 5000,00 доларів США на місяць кожного місяця. Повернення загальної суми боргу має бути здійснено в м. Одесі, у гривнях України в сумі, еквівалентній 100000,00 доларів США. Про повернення суми боргу повинна була свідчити підписана обома сторонами цього договору розписка.

Позивачі зазначили, що на теперішній час відповідачі ухиляються від зустрічі з ними, на дзвінки не відповідають та свої зобовязання по поверненню боргу не виконують, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

12.12.2008 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, згідно якої позивач просила:

- усунути порушення прав ОСОБА_5 як власниці квартири АДРЕСА_3.

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_5 збитки, які були завдані забезпеченням позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 О Г. згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2007 року на суму 1 гривня.

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 100 000,00 гривень.

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_5 витрати, повязані з розглядом справи в суді.

При цьому посилаючись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою незаконного заволодіння належним їй майном звернулися в липні 2007 року до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою у якій вказали завідомо неправдиві обставини. Так, позивачами було вказано, що нібито в 2006 році вона зверталась до них з проханням про позику, у результаті чого, отримала разом з іншими відповідачами від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти на суму 561 000,00 гривень та що є їх боржником і не бажає віддавати борг, вказана неіснуюча адреса відповідача ОСОБА_3; вказані інші видумані обставини: про неповернення жодної частини боргу відповідачем ОСОБА_3 про збіг строку за договорами позики.

За позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Малиновським районним судом м. Одеси було відкрито провадження в цивільній справі та накладено арешт на належну їй квартиру АДРЕСА_4, вартістю орієнтовно 1 500 000,00 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2007 року, ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2007 року скасована. У задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про накладення арешту, яка належить ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач за зустрічним позовом зазначила, що вищевказані дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призвели до порушення її нормальних, життєвих, у тому числі побутових звязків. Їй були спричинені душевні та психічні страждання. Вона була позбавлена спокою, була змушена відриватись від своєї роботи та відпочинку, займатися судовими справами, приходити в судові засідання, звертатися до юристів, писати скарги на безпідставні звинувачення відповідачів. Вважає, що діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй було спричинено моральну шкоду, яка повинна бути відшкодована, моральну шкоду оцінює в розмірі 100 000,00 гривень.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, заперечував щодо задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення первісного позову, просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 04.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 6144, ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 гроші в сумі 510000,00 гривень, еквівалентні 100000,00 доларів США, за курсом 5,1 гривень за один долар США, які ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 повністю при підписанні цього договору, терміном до 04.08.2008 року без нарахування відсотків. Відповідно до Договору, повернення боргу здійснюється частинами в сумі еквівалентній 10 000,00 доларів США до 10 січня 2007 року та в подальшому в сумі еквівалентній 5000,00 доларів США на місяць кожного місяця. Повернення загальної суми боргу має бути здійснено в м. Одесі, у гривнях України в сумі, еквівалентній 100000,00 доларів США.

02 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було фактично укладено договір позики, про що їм власноручно була написана розписка. Відповідно до розписки від 02.12.2006 року, ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 51 000,00 гривень та зобовязався повернути на протязі року.

Проте, до теперішнього часу позичені кошти відповідачі не повертають. Доказів щодо продовження строку повернення позики суду не надано.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. у справі № 6-50цс16).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів (правовий висновок ВСУ в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15).

Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України)

Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.3 вказаної статті, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість відповідачі порушують вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Жодних доказів того, що борг повернуто повністю чи частково, відповідачами суду не подано.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та вважає за можливе стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на його користь суму заборгованості відповідно до розписки від 02 грудня 2006 року в сумі 510000 гривень (пятсот десять тисяч), які є еквівалентом 100000 (ста тисяч) доларів США та договору позики від 04 грудня 2006 року гроші в сумі 510000 гривень (пятсот десять тисяч), які є еквівалентом 100000 (ста тисяч) доларів США.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення порушень права власника, не повязаних з позбавленням володіння, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, та відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне.

У липні 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики від 14.12.2006р. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2007р. в порядку забезпечення позову було накладено арешт на нежиле приміщення офісу-магазину у вигляді квартири АДРЕСА_5 та на квартиру N924 в будинку №19 по вул. Єврейській в м. Одесі/ а.с.11).

Згідно з ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2007р. за скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зазначена ухвала Малиновського районного суду була скасована, в заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2В про накладання арешту було відмовлено.

У подальшому матеріали справи згідно з ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2007 року направлені для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.03.2001р. 793/1000 частин квартири АДРЕСА_6 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Загальними вимогами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, також передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 159 ЦПК України, у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В позові зазначається, що арешт було накладено на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_7, що належить позивачу. З матеріалів справи вбачається, що зазначене не відповідає дійсності, так як вказане майно належить не тільки позивачу ОСОБА_9, а й її сину ОСОБА_3 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.03.2001р. на 793/1000 частин вказаної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що за захистом свого порушеного права власності ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2007р. відповідач за первісним позовом звернулася зі скаргою до апеляційного суду Одеської області. Таким чином суд вважає, що позивач скористалася передбаченим ЦПК України правом захисту своїх порушених прав, а тому позовні вимоги в частині захисту цивільних прав та інтересів позивача як власниці квартири АДРЕСА_8 не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

ОСОБА_5 не надано суду підтвердження щодо наявності матеріальної шкоди в розмірі 1 грн.

Також, з наданих доказів не можливо зробити висновок щодо наявності вини відповідачів у заподіяній матеріальній шкоді в розмірі 1 грн.

Отже, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведена наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та заподіяною шкодою.

За таких обставин суд приходить до висновку що позовна заява щодо відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягає в зв'язку з її недоведеністю ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

За загальним правилом немайнова шкода завдана особі іншою особою, відшкодовується винною особою за наявності її вини.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди,

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Відповідач за первісним позовом посилалася на те, що протиправними діями відповідачів їй були завдані моральні страждання, які призвели до порушення її нормальних, життєвих, у тому числі побутових звязків. Їй були спричинені душевні та психічні страждання. Вона була позбавлена спокою, була змушена відриватись від своєї роботи та відпочинку, займатися судовими справами, приходити в судові засідання, звертатися до юристів, писати скарги на безпідставні звинувачення відповідачів. Вважає, що діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй було спричинено моральну шкоду, яка повинна бути відшкодована, моральну шкоду оцінює в розмірі 100 000,00 гривень.

Між тим, суд не приймає до уваги такі твердження позивача як підставу позову, оскільки: відсутні будь-які докази того, що саме діями відповідачів були спричинені душевні та моральні страждання, погіршення самопочуття ОСОБА_5 тощо.

Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди.

У звязку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 100 000,00 гривень у повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки у спірних правовідносинах вини відповідачів не встановлено, вимога про відшкодовування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись: ст. ст. 2, 13, 76-80, 81,223, 247, 274-275, 280-281 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_5 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 51 000,00 гривень, у якості повернення суми боргу за договором позики від 02 грудня 2006 року.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 гроші в сумі 510000 гривень (пятсот десять тисяч), які є еквівалентом 100000 (ста тисяч) доларів США, у якості повернення суми боргу за договором позики від 04 грудня 2006 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_1 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4. 51/1, кв. 20) про усунення порушень права власника, не повязаних з позбавленням володіння, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, та відшкодування майнової шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п. п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складений 14.06.2018 року.

Суддя: Бойчук А.Ю.