Справа № 308/7360/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 308/7360/16-ц на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 червня 2017 року, головуюча суддя Світлик О.М., про задоволення подання старшого державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановив:

ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26.06.2017, якою задоволено подання ст. держвиконавця Ужгородського МВ ДВС ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, а подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Застосованим обмеженням суд порушив і гарантоване особі право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Крім того, боржник є співвласником нерухомого майна, а щодо заочного рішення суду про стягнення боргу, на підставі якого здійснюється виконавче провадження, подав заяву про перегляд. Про ухвалу суду боржник дізнався з рішення Державної прикордонної служби України від 22.09.2017 про заборону виїзду за межі України, а копію ухвали отримав у суді 25.09.2017. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію Ужгородський МВ ДВС вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу суду залишити без змін. Зазначає, що держвиконавець вжив необхідних і можливих заходів до примусового виконання рішення суду, а дії боржника свідчать про ухилення від виконання рішення і таке ним не виконується. Водночас ОСОБА_2 систематично виїжджає за межі України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, який апеляцію підтримав, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

26.05.2017 до Ужгородського міськрайонного суду надійшло подання ст. держвиконавця Ужгородського МВ ДВС ОСОБА_3 про встановлення ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання боржником своїх зобовязань (а.с. 1-3). У поданні зазначалося, що на виконанні у органі ДВС перебуває виконавче провадження за виконавчим листом № 308/7360/16, виданим 01.02.2017 Ужгородським міськрайонним судом, яким суд 20.12.2016 стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 44730,00 грн, а також 551,30 грн судового збору. 13.02.2017 відкрито виконавче провадження № 53384427. Для забезпечення стягнення коштів держвиконавцем застосовано арешт і заборону відчуження майна боржника, повно виконані передбачені законом заходи з метою перевірки майнового стану боржника, зясування місця його роботи, розшуку грошових коштів та іншого його майна тощо. Було зясовано, зокрема, що за боржником зареєстрована на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: м. Ужгород, вул. Минайська, 10/70. Боржник на виклик держвиконавця не зявився і станом на 23.05.2017 не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду. Поряд із цим, за офіційною інформацією Державної прикордонної служби України боржник ОСОБА_2 протягом 2017 року 26 разів перетнув державний кордон України. Дії боржника вказують на фактичне ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням. Враховуючи наведені обставини, держвиконавець просив встановити тимчасове (до виконання зобовязань) обмеження у праві виїзду ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.06.2017 подання задоволено, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, до виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням від 20.12.2016 у справі № 308/7360/16-ц, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 39-41).

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 129-1 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення держвиконавця до суду із поданням та його вирішення судом, ст. 18 ч.ч. 1, 2 редації ЦПК України на час апеляційного розгляду справи), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII).

З матеріалів справи вбачається, що 13.02.2017 відкрито виконавче провадження № 53384427на примусове виконання виконавчого листа № 308/7360/16, виданого 01.02.2017 Ужгородським міськрайонним судом, яким суд 20.12.2016 стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 44730,00 грн, а також 551,30 грн судового збору (а.с. 5, 7-8). Держвиконавець постановою від 21.02.2017 наклав арешт на майно боржника ОСОБА_2, крім того, одержав від відповідних органів, підприємств і установ дані про відсутність зареєстрованих за ОСОБА_2 транспортних засобів, про відсутність у боржника банківських рахунків, зареєстрованих доходів, водночас отримав дані про реєстрацію за боржником на праві спільної сумісної власності двокімнатної квартири загальною площею 49,3 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м за адресою: м. Ужгород, вул. Минайська, 10/70 (а.с. 9-16, 24-25). На виклик державного виконавця, надісланий 21.04.2017 рекомендованим поштовим відправленням, боржник не зявився (а.с. 20-23). Жодних коштів на виконання боргових зобовязань ОСОБА_2 не сплатив, що було визнано його представником і під час апеляційного розгляду справи.

Тим часом, Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом від 13.04.2017 № 0.64-12533/0/15-17 (а.с. 18-19) повідомив орган ДВС, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетинав державний кордон України автомобільним транспортом у пунктах пропуску «Ужгород», «Грушів», «Краківець» у період з 27.01.2016 по 04.04.2017. З одержаних даних убачається, що загалом за весь період ОСОБА_2 26 разів перетинав державний кордон, а з 15.01.2017 по 04.04.2017 14 разів, при цьому, періоди перебування за кордоном мали місце від кількох днів до понад трьох місяців.

Отже, держвиконавець уживав передбачених ст.ст. 10, 18 Закону № 1404-VIII заходів, спрямованих на примусове виконання судового рішення, що до фактичного виконання рішення або до виконання його в хоча б у певній частині не призвело, боржник навіть не розпочав виконання рішення. Оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, боржник ОСОБА_2 замовчав дійсні обставини щодо регулярних виїздів на досить тривалі проміжки часу за кордон, мету цих виїздів, розміри заробітків і т.ін. Виїзди за кордон вочевидь потребують оформлення відповідних проїзних та інших документів, оплати виготовлення та оформлення документів, проїзду, проживання за кордоном тощо, втім і ці обставини апелянт замовчав. З апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 320,00 грн судового збору (а.с. 51), тоді як не сплатив жодних коштів на погашення боргу.

На переконання колегії суддів, дії (радше бездіяльність) боржника у виконавчому провадженні вказують на фактичне ухилення від виконання рішення суду.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.06.2017 за поданням держвиконавця визначено 1/3 частку ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 56-58), а також на подання ним заяви про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2016, яким стягнуто кошти на користь ОСОБА_5, не можуть слугувати підставами для скасування ухвали суду першої інстанції. Зазначені обставини, які, до того ж, виникли після розгляду подання судом, жодним чином не спростовують вірного висновку суду про ухилення боржника від виконання зобовязань у виконавчому провадженні і самі по собі не є перешкодою для обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Стягувач управі очікувати від боржника добросовісного виконання рішення у розумний строк, вимагати здійснення необхідних заходів для забезпечення виконання рішення в цей розумний строк і не повинен залежати від обставин, які не є перешкодою по суті для виконання рішення.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не повязуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

На час апеляційного розгляду справи умови і правила застосування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України істотно змінилися порівняно з тими, що діяли на час розгляду подання судом першої інстанції, позаяк статтею 441 чинної редакції ЦПК України таке обмеження може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Таким чином, доводи подання та висновки суду про те, що боржник діє недобросовісно, фактично ухиляється від виконання судового рішення, обґрунтовані. По суті, боржник діє на власний розсуд, порушує права стягувача, тоді як той не повинен залежати від волі боржника щодо сплати боргу, такі дії боржника не ґрунтуються на законі. Суд першої інстанції мав достатні підстави для задоволення подання держвиконавця. Право на свободу пересування, яким мотивується апеляційна скарга, не є абсолютним, не може протиставлятися обовязкам не порушувати права інших осіб, зокрема, й обовязку належно виконувати рішення суду, що набрало законної сили, та може бути обмежене у передбачений законом спосіб (зокрема, ст. 33 ч. 1 Конституції України, ст. 313 ч. 4 ЦК України, ст. 18 ч. 3 п. 19 Закону № 1404-VIII, ст. 6 ч. 1 п. 5 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. 377-1 і ст. 441 відповідних редакцій ЦПК України).

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга боржника є необґрунтованою та не спростовує законності ухвали суду першої інстанції, яким правильно застосовано закон при вирішенні подання держвиконавця. Факти наявності у ОСОБА_2 вищезазначеного зобовязання та невиконання судового рішення не заперечуються і самим апелянтом, викладені обставини ним не спростовані, а наведені у скарзі доводи не є підставою для отримання боржником необґрунтованих переваг перед стягувачем при виконанні судового рішення та для скасування оскарженої ухвали суду.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 червня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 25 січня 2018 року.

Судді