Провадження №22-ц/772/248/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бар'як А. С.
Доповідач :Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 рокуСправа № 127/210/17-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/210/17-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року, яке ухвалене суддею Бар?яком А.С. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 15 год. 09 хв., -

в с т а н о в и в:

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що є громадянкою Російської Федерації, постійно проживає у м. Уфа, була власником житлового будинку з прибудовою та господарськими будівлями під АДРЕСА_1, який вона вирішила продати.

29.11.2011 року надала своєму рідному брату ОСОБА_4, відповідачу по справі, нотаріально засвідчену довіреність на право розпорядження вказаним будинком, проте, як стало відомо позивачу, відповідач продав належний їй будинок за 10000 доларів США, однак отримані за нього кошти не повернув, при цьому, у відповідному договорі купівлі-продажу було зазначено, що будинок продано за 30000 грн., що на думку позивача не відповідає дійсності.

Позивач ОСОБА_2 з врахуванням збільшених позовних вимог просила суд (а.с.169-170), стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 248056 грн. одержаних у зв'язку з виконанням доручення від 29 листопада 2011 року, 48463,50 грн. - інфляційних втрат за період з 08 серпня 2016 року по 21 листопад 2017 року, та 9582 грн. - 3% річних за період з 08 серпня 2016 року по 21 листопад 2017 року, всього 306101,50 грн. Стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 37006,40 грн., що становить суму боргу станом на 21 листопада 2017 року в результаті не повернення коштів за продаж житлового будинку, в тому числі: кошти, отримані згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 2016 року в розмірі 30000 грн., інфляційні в розмірі 5850 грн. та 3% річних в сумі 1156,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 640 грн. за сплату судового збору, 362,70 грн. витрат за оплату правової допомоги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути судові витрати.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Стягуючи на користь позивача грошові кошти в розмірі 37006,40 грн., з яких: 30000 грн. кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 2016 року, інфляційні в розмірі 5850 грн. та 3% річних в сумі 1156,40 грн., суд першої інстанції вказав про наявність боргових зобовязань ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії довіреності від 29 листопада 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., гр. Російської Федерації - ОСОБА_2, уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатись (продати по ціні та на умовах на його (її) розсуд, обміняти, здати в оренду) належний їй будинок АДРЕСА_1

«Для цього надаю право вільного входу до будинку, представляти мої інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, реєстрації, в тому числі органах реєстрації прав на нерухоме майно, інших організаціях, зокрема, в бюро технічної інвентаризації, установах зв?язку, земельних та податкових органах, житлово-експлуатаційних організаціях, органах влади, місцевих органах, тощо, подавати та одержувати будь-які документи, довідки, заяви, в тому числі про належність мені на праві особистої приватної власності зазначеного будинку та заяви про мій сімейний стан, розписуватися за мене, в тому числі на правочинах цивільно-правового характеру, що укладатимуться, сплачувати належні з мене платежі, включаючи державне мито (плату), податки, одержати належні мені гроші, а також вчиняти інші дії, пов?язані з даною довіреністю. Довіреність дійсна по 29 листопада 2021 року» (а.с.10).

Таким чином, судом встановлено, що позивач уповноважила відповідною нотаріально посвідченою довіреністю відповідача ОСОБА_4 продати по ціні та на умовах на його розсуд належний їй будинок, що розташований по АДРЕСА_1, при цьому, надавши ОСОБА_4, право на отримання належних їй коштів.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1899, ОСОБА_4, що діє від імені громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, як продавець в особі представника, передав у власність (продав), а ОСОБА_8 та ОСОБА_9, як покупці, прийняли у власність (купили) в рівних частках (по 1/2 частці) житловий будинку з прибудовою та господарськими будівлями під АДРЕСА_1. Продаж зазначеного житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 30000 грн., розрахунок проведений до підписання цього договору (п.10 договору купівлі-продажу).

Відповідно до висновку про вартість об'єкта оцінки, ринкова вартість даного будинку становила 27831 грн. (п.9 договору купівлі-продажу). (а.с.11-14).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно ст. 1003 ЦК України вбачається, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Аналіз зазначеного вище законодавства, а також норм Глави 68 ЦК України дають підстави вважати, що чинним законодавством не передбачено обов'язкової письмової форми договору доручення, при цьому, зміст ст. 1003 ЦК України передбачає можливість на підставі договору доручення видавати довіреність, у якій можуть бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, проте необхідно враховувати, що, в розумінні вимог ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Норма ч. 1 ст. 1004 ЦК України зазначає, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Відповідно до вимог ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на норми ст. ст.1000-1006 ЦК України, які регулюють договір доручення та просив стягнути кошти одержані у зв'язку з виконанням доручення від 29 листопада 2011 року, а також інфляційні, 3% річних.

Як вбачається між сторонами не укладався договір доручення, який мав би відповідати главі 68 ЦК України (ст. ст.1000-1006 ЦК).

За договором доручення дії вчиняються однією стороною від імені іншої, тому даний договір поширюються також відповідні положення глави 17 ЦК України.

Однак, довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. ЇЇ чинність не залежить від згоди на її видачу представника.

Між сторонами виникли відносини на підставі одностороннього правочину - довіреності. Обсяг повноважень відповідача ОСОБА_4, в тому числі його відповідальність (обов?язки) зазначені в довіреності.

В довіреності вказано чинне законодавство, у відповідності до якого діяла позивач ОСОБА_2 при оформленні довіреності - «Зміст 172 ст. Податкового кодексу України, ст. ст. 237, 238, 239, 244, 245, 248-250, 655 Цивільного кодексу України та ст.65,74 Сімейного кодексу України нотаріусом роз?яснено».

При цьому, відсутні норми ст. ст. 1000-1006 ЦК України, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги та доводи апеляційної скарги.

Зокрема відсутній обов'язок повіреного: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року, справа №130/700/17, яке набуло законної сили 19 вересня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині вартості об'єкту нерухомості відмовлено (а.с.206-209).

З рішення вбачається, що ОСОБА_2 просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1899, удаваним в частині пункту 10: «Продаж зазначеного житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 30000 гривень», визнати, що за п.10 договору купівлі-продажу житлового будинку від року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1899 «Продаж зазначеного житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за еквівалент 10000 доларів», однак рішенням суду відмовлено в позові, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин справи.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 не заперечував щодо повернення коштів, в розмірі 30000 грн., що вказані в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2016 року, які він отримав від продажу, належного позивачу ОСОБА_2, житлового будинку з прибудовою та господарськими будівлями під АДРЕСА_1.

При таких обставинах, апеляційний суд, прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, оскільки, текст зазначеної вище довіреності, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу будинку, не містить будь-яких вказівок щодо порядку повернення довірителю отриманих від продажу коштів.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зміст ч. 1 ст. 626 ЦК України вказує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Доводи апеляційної скарги про те, з відповідача на користь позивача, слід стягнути 248056 гривень у звязку з виконанням доручення від 29.11. 2011 року, спростовується тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що житловий будинок з прибудовою та господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 було продано за 10000 доларів США, зокрема вище згаданим рішенням суду від 07 вересня 2017 року встановлено, що договір купівлі-продажу відповідав інтересам ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, волевиявлення було вільним і усвідомленим, цей договір не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, а також, те що його продаж було вчинено за 30000 грн.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 248056 грн. одержаних у зв'язку з виконанням доручення від 29 листопада 2011 року, 48463,50 грн. - інфляційних втрат за період з 08 серпня 2016 року по 21 листопад 2017 року, та 9582 грн. - 3% річних за період з 08 серпня 2016 року по 21 листопад 2017 року, суд першої інстанції, у своєму рішенні, стягує з відповідача суму боргу в розмірі 37006,40 грн., з яких: 30000 грн. кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продаж від 08 серпня 2016 року, інфляційні в розмірі 5850 грн. та 3% річних в сумі 1156,40 грн., що суперечить вимогам позивача.

Отже, суд першої інстанції помилково стягнув суму боргу згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 2016 року. Насправді мало місце не стягнення боргу, а стягнення грошових коштів, одержаних у зв'язку з виконанням доручення від 29 листопада 2011 року,

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про стягнення грошових коштів в сумі 30000 грн., інфляційних в розмірі 5850 грн. та 3% річних в сумі 1156,40 грн..

За таких обставин, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, в частині стягнення судових витрат, рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30000 гривень, інфляційні в розмірі 5850 гривень та 3% річних в сумі 1156 гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.