КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 2-4120/10 (№759/7323/18) Головуючий у 1 інстанції: Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/4554/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2, стягувач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», заінтересована особа: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у складі судді Петренко Н.О. у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2, в якій вона просила виконавчий лист, виданий Святошинським районним судом м.Києва 16.03.2011 року по цивільній справі №2-4120/2010 про стягнення з неї заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», визнати таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16.03.2011року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по цивільній справі №2-4120/2010 про стягнення заборгованості з неї (ОСОБА_2.) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

15.08.2017 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.4 ЗУ «Про виконавче провадження». Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно подав заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі даного виконавчого листа. Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №55597081 та зобов'язано ОСОБА_2 погасити заборгованість. Зазначала, що стягувачем пропущено термін пред'явлення виконавчого листа до виконання, а тому він вважається таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали та прийняття постанови, якою виконавчий лист, виданий Святошинським районним судом м.Києва 16.03.2011 року по цивільній справі №2-4120/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», визнати таким, що не підлягає виконанню.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_2 на те, що вона пропустила строк для подання виконавчого листа до виконання.

Такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 21.12.2010 року рішенням Святошинського районного суду м.Києва позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до з ОСОБА_2 задоволено частково.

16.03.2011 року представником позивача було отримано виконавчий лист на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києві від 21.12.2010 року.

Також встановлено, що 15.08.2017 року старшим державним виконавцем Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м.Києві Костенко А.О. було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.2 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження».

27.12.2017 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» до Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м.Києві про скасування постанови державного виконавця було залишено без розгляду.

24.01.2018 року Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження №55597081 на підставі виконавчого листа №2-4120/2010, виданого 16.03.2011 року Святошинським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

Згідно зі ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

В інформаційному листі ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року» звернути увагу судів, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

На момент розгляду заяви постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження 24.01.2018 року.

20.04.2015 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, і суд вважав, що момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження стягувачем не пропущено трирічний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Проте, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про те, що посилання заявника на те, що стягувач пропустив строк для подання виконавчого листа до виконання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року (який діяв на час видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.1, 2 ст.23 цього закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року по справі №583/1840/15-ц визначено - «Тлумачення частини четвертої статті 369 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) свідчить, що до підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відноситься і пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання».

Заявник посилається на процесуальну підставу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме пред'явлення до виконання вже після закінчення строків на пред'явлення, що і відбулося в зазначеній справі.

Судом першої інстанції невірно застосовано норми Закону України "Про виконавче провадження", а саме, суд не звернув увагу на те, що на момент повернення виконавчого листа від 16.03.2011 року №2-4120/2010, тобто, 20.04.2015 року, діяв Закон України "Про виконавче провадження" від 05.04.2015 року, відповідно до якого строк пред'явлення виконавчих документів становить 1 рік (п.2 ч.1 ст.22 вказаного Закону), крім того на момент видачі виконавчого листа строк становив також 1рік.

Судом в повному обсязі не було перевірено строки пред'явлення виконавчого документа від 16.03.2011 року №2-4120/2010.

Порушення строків пред'явлення виконавчого листа були встановлені повідомленням державного виконавця від 15.08.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу (п.2 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження").

Зазначене повідомлення не оскаржено.

Таким чином, подальше виконання зазначеного виконавчого документа порушує права заявника та суперечить вимогам чинного законодавства.

Так, 16.03.2011 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по цивільній справі №2-4120/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" і повернуто стягувачу без виконання 20.04.2015 року, про що міститься відмітка на виконавчому листі.

09 серпня 2017 року ПАТ "КБ Приватбанк" подано заяву про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №2-4120/2010.

15 серпня 2017 року Державний виконавець Костенко А. О. повернула виконавчий лист №2-4120/2010 від 16.03.2011 року стягувачу на підставі п.2 частини 4 ЗУ «Про виконавче провадження» із-за пропущення встановленого законом строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, державним виконавцем встановлено факт пропуску термінів пред'явлення виконавчого листа до виконання, про що зазначено на зворотній стороні виконавчого листа.

Представником ПАТ КБ "Приватбанк" було подано скаргу на дії державного виконавця і ухвалою від 27.12.2017 року по справі №759/12889/17 скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" на дії державного виконавця залишено без розгляду.

Всупереч вимогам законодавства ПАТ "КБ "Приватбанк" повторно подало заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого документу.

Державний виконавець Святошинського РВ ДВС Щербак Вікторія всупереч вимогам Закону України "Про виконавче провадження" 24.01.2018 року відкрила виконавче провадження №55597081.

Крім того, на момент видачі виконавчого листа №2-4120/2010 від 16.03.2011 року діяв ЗУ "Про виконавче провадження" згідно якого строк пред'явлення виконавчих листів до виконання становив 1 рік.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Тобто після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання у зв'язку з його пред'явленням до виконання перебіг строку починається заново.

Так як виконавчий лист №2-4120/2010 було повернуто Стягувачу 20.04.2015 року, то наступний строк пред'явлення зазначеного виконавчого листа був продовжений до 20.04.2016 року.

Отже, стягувачем пропущено термін пред'явлення виконавчого листа №2-4120/2010 до виконання 20 квітня 2016 року і ним не поновлювалися строки на повторне пред'явлення виконавчого листа до виконання, а тому відкриття виконавчого провадження 24 січня 2018 року відбулося з порушенням законодавчо встановлених строків і вказана постанова с незаконною.

02 червня 2016 року, тобто після того, як строк пред'явлення виконавчих листів до виконання у даній справі сплив 20.04.2016 року, прийнятий Закон України «Про виконавче провадження» №1404-У1І.

Відповідно до п.1 «Прикінцевих і перехідних положень» Закону №1404-УІІІ цей Закон набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України &quЗа;Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів&q?ен;, крім статей 8, 9 та положень, що стосуються діяльності приватних виконавців, які вводяться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Закон «Про виконавче провадження» №1404-УІІІ набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

За положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Проте, згідно ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 05.04.2001 року по справі №3-рн/2001 зазначено, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Цим же рішенням Конституційного Суду України встановлено, що закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» відсутні норми щодо пом'якшення чи скасування відповідальності, а ч.6 ст.12 Закон України «Про виконавче провадження» встановлено, що виключно у судовому порядку здійснюється поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання.

Отже, положення Закону України від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» в частині строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, визначених у ч.1ст.12 цього Закону, в аспекті положень пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, розповсюджуються виключно на виконавчі документи, видані з дня прийняття цього Закону та до набрання ним чинності, оскільки застосування поняття «набрання чинності законом» у спірних правовідносинах не може зводитися лише до визначення певної календарної дати, а повинно невід'ємно пов'язуватися з моментом прийняття відповідного закону при неухильному дотримуванні принципу незворотності дії законів у часі.

Враховуючи наведені норми Закону, роз'яснення Верховного суду, а також незворотність дії закону у часі, колегія суддів вважає, що п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки такі припинилися до набрання чинності даним законом.

Таким чином, процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є, зокрема, пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оскільки виконавчий лист №2-4120/2010 було повернуто стягувачу 20.04.2015 року, то наступний строк пред'явлення зазначеного виконавчого листа був продовжений до 20.04.2016 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що стягувачем пропущено термін пред'явлення виконавчого листа №2-4120/2010 до виконання 20.04.2016 року.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року слід скасувати, а заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задовольнитита виконавчий лист, виданий Святошинським районним судом міста Києва №2-4120/2010 від 16 березня 2011 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», визнати таким, що не підлягає до виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати виконавчий лист, виданий Святошинським районним судом міста Києва №2-4120/2010 від 16 березня 2011 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» таким, що не підлягає до виконання.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: