Справа № 453/1300/17
№ провадження 2/453/159/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2018 року Сколівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Микитина В.Я.;

з участю секретаря Корнута Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Сколе Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 06.12.2017 року звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003216, укладений 24.11.2015 року між ним та ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»», стягнути з останнього на свою користь 35 000 грн. платежу, сплаченого за даним договором. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.11.2015 року між ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»» і ним укладено договір фінансового лізингу № 003216. Відповідно до умов якого ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»» (надалі Лізингодавець) зобовязалась придбати у свою власність предмет лізингу та передати його у користування ОСОБА_1 (надалі Лізингоотримувач), а той у свою чергу зобовязувався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку (додаток № 1 до договору № 003216) у розмірі 14 583 грн. 33 коп. щомісяця (1 рік) та 4 396 грн. 39 коп. щомісяця (з 2-5 роки). Договір Фінансового Лізингу передбачає право Лізингоотримувача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. 24.11.2015 року відповідно квитанції № ПН147870 на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»», що відкритий АТ «ОСОБА_3 Аваль» проведено перерахунок грошових коштів у сумі 35 000 грн., як оплата згідно договору Фінансового Лізингу. Вважає, що вказаний договір є несправедливим по відношенню до споживача, а тому просить визнати договір недійсним і стягнути з відповідача на його користь кошти у сумі 35 000 грн.. Зазначає, що укладений договір є нікчемним через недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення. З огляду на вказане, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, однак до початку судового засідання, подав до суду заяву вх. № 183 від 15.01.2018 року, в якій просив дану справу розглядати без його участі, у звязку із неможливістю його присутності у судовому засіданні. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Також до заяви долучив оригінали документів, котрі були долучені до позовної заяви при зверненні до суду.

Відповідач ОСОБА_2 «Лізингової компанії «Еталон»» явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак подав до суду заперечення на позовну заяву вх. № 5982 від 26.12.2017 року, в якому також просив розгляд справи проводити без участі такого представника. Зазначив, що договір не містить для позивача обовязків, які б могли спричинити шкоду останньому, умови договору є прозорими і відповідають закону, відсутність відомостей про продавця та про предмет лізингу у момент укладення договору жодним чином не порушує права позивача, як споживача, відтак просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі під час судового засідання 15.01.2018 року, не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1.1 договору фінансового лізингу № 003216 від 24.11.2015 року, укладеного у м. Київ між ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»» та ОСОБА_1, лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізигоодержувач прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Договір фінансового лізингу № 003216 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п. 3.1. договору предметом лізингу є трактор марки «Білорус МТЗ 320.4» моделі. Вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказані у додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. (п. 3.2 договору).

Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 350 000 грн.; авансовий платіж 175 000 грн.; комісія за організацію (10%) 35 000 грн..

Встановлено, що 24.11.2015 року на виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ОСОБА_2 «Лізингова компанія «Еталон»» у розмірі 35 000 грн..

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію; Авансового платежу; Комісії за Передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п. п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу у частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно п. 2 ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, гака практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається із підписаного позивачем договору, за ним (п. 1.1 договору) лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). У відповідача створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбані автомобілі та техніка за визначеною ціною. В той час, як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості, 10% комісії за організацію та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 50 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування.

Крім того, представником відповідача було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за трактор, про що зазначено у призначенні платежу, однак фактично цей платіж виявився комісією за організацію, яка у договорі формулюється як одноразова плата - «комісія за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору» (п. 2.1 договору), про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати коштів за товар.

Очевидним є також те, що після усвідомлення людиною, що уклала із відповідачем договір на невигідних для себе умовах, - послідує вимога про його розірвання. Однак, до договору включено умови (п. 12.12), що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акту приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Наведені обставини відповідно до п. 2 ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» суд ввадає нічим яіншим, як проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Окрім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. 3 закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними.

Натомість, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка Білорус МТЗ 320.4, у кількості 1, еквівалент 87 500000, ціна 350 000 грн.. Таке визначення предмету лізингу не відповідає навіть поняттю речі, визначеної родовими ознаками (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо), не говорячи вже що така характеристики очевидно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших подібних.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами будь-якого договору є його предмет. До істотних умов договору фінансового лізингу ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обов'язковою для усіх видів лізингу - як прямого так і непрямого.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем підписано договір, який названо договором фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються перш за все спеціальним законом, у зв'язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, і це є порушенням ст. 203 ЦК України. Індивідуальне визначення предмету лізингу у договорі фінансового лізингу, а також поняття індивідуально визначеної речі прямо встановлено законом та є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства для даного виду договору. Відтак, такі договірні умови є імперативними та не можуть визначатись, змінюватись, тлумачитись та розширюватись сторонами на свій розсуд.

Пунктом 1.4. Договору визначено, що лізинг одержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (далі Продавець). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Згідно пункту 3.5. Договору лізингодавцеь та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобовязаннями щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем.

У Специфікації, яка є Додатком № 3 до Договору не зазначено продавця транспортного засобу. Також в самому Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Також у порушення вимог ст. 203 ЦК України до договору включено під виглядом лізингових платежів обов'язкових до сплати лізингоодержувачем проплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежами є платежі, пов'язані із користуванням предметом лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч. 2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відтак, перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором.

Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено.

Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу та у додаток не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним:

Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у пункті 8 договору та містить, зокрема:

Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із:

а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору;

в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингодавця. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу визначений в додатку № 1 до договору та складає 3% вартості предмета лізингу.

Другий лізинговий платіж (п. 8.2.3), який складається із:

- відшкодування частини вартості предмета лізингу;

- сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу;

- сплата комісії за супроводження договору.

При цьому, «Комісія за організацію» не передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак включена до договору безпідставно. Перш за все цей платіж не є лізинговим, так як не відповідає його поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу.

У розділі 2 договору - «Визначення термінів» Комісія за організацію формулюється як «одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання)».

Так, законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді «комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета лізингу» (п.п. в) п. 8.2.1 ст. 8 договору), а тому «комісію за організацію» не можна віднести до цього виду винагороди. «Супроводження договору протягом усього строку його дії» у складі комісії за організацію спростовується аналогічною складовою другого лізингового платежу. Таким чином, із договірних умов вбачається подвійне включення до обов'язків лізингоодержувача винагороди, що не передбачено законом та подвійної плати за «супроводження договору» тобто за одні й ті ж самі дії, не говорячи про те, що поняття «супроводження договору» є абстрактним, не передбаченим жодною нормою закону, перш за все, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а у договірних умовах не розшифровано його зміст та вартість.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про лізингові платежі. Водночас формулювання поняття лізингового платежу та їх склад також визначений законом та договір у цій частині вимогам закону - не відповідає. Як обґрунтовано вище, комісійна винагорода (комісія за організацію), зазначена у п. 8.2.1 «а» договору - не передбачена спеціальним законом і не є лізинговим платежем у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв'язку з чим не має під собою правових підстав. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим «комісія за організацію» не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору та ще й в такому невиправдано великому розмірі є необґрунтованою.

Окрім наведеного, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Як вбачається із договірного формулювання складових лізингових платежів, їх поняття є нечіткими та двозначними. Так, формулюючи зміст лізингових платежів, відповідач застосовує поняття, що мають протилежні значення як у загальновизначеному значенні так і у значенні, визначеному законодавством - аванс визначає як відшкодування, винагороду - як витрати.

Крім того, подвійне включення до договору винагороди - за укладання договору, що водночас не передбачено законодавством, та за передачу у лізинг майна - порушує принцип рівності сторін договору, так як збільшується передбачений законом обсяг обов'язків лізингоодержувача, зокрема, по сплаті лізингових платежів, в той час як обов'язки, які приймає на себе відповідач залишаються у обсязі, передбаченому законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення рівності сторін договору є порушенням прав споживача.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо «організації та оформлення» такого договору не можуть вважатися послугою у розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них у ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими.

Пунктом 4.4.2 договору передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору у сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Штрафу за розірвання договору законом не передбачено. Однак, п. 12.12 договору не визначає, за невиконання якого договірного зобов'язання застосовується «штраф», рівно як сума цього зобов'язання та відсотки від нього, як-то передбачено законом. Сплачена позивачем «комісія за організацію» є виконаним договірним зобов'язанням з його боку. Водночас розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. При цьому, розірвання договору з позивачем не містить для відповідача будь-яких негативних наслідків для здійснення ним господарської діяльності.

Також включення до договору умов, за якими лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця не передбачені законом платежі (що надає підстави для визнання таких умов недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України), та ще й у невиправдано великому розмірі (10% від вартості предмета лізингу), які при розірванні договору не повертаються, - є очевидно несправедливими договірними умовами.

Водночас договірна умова, передбачена п. 12.12 договору у частині часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Як вбачається із аналізу п. 12.12 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст. 549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою.

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 про несправедливі умови у споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС.

Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, у результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.

Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно ст. ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; додержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України - є підставою недійсності цього правочину.

Визнання недійсними несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як за договірними умовами сплата комісії за організацію прямо пов'язана із наданням предмету лізингу у користування, який, у свою чергу не є визначеним та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас, за договором без сплати комісії за організацію предмет лізингу не надається, а за відсутності індивідуального визначення предмету лізингу, - фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов'язки. За таких обставин, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, спірний договір підлягає визнанню недійсним в цілому.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 35 000 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 003216 від 24.11.2015 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було.

Беручи до уваги усе вищенаведене, суд дійшов переконливого висновку про підставність предявленого позову та необхідність його задоволення у пвоному обсязі.

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 640 грн., від сплати якого при зверненні до суду з даним позовом звільнено позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 12-13, 89, 95, 141, 247, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003216, укладений 24.11.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» та ОСОБА_1.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» на користь ОСОБА_1 35 000 (тридцять пять тисяч) грн. платежу, сплаченого за договором фінансового лізингу № 003216 від 24.11.2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. судовиз витрат у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.Я. Микитин